Провадження № 22-ц/801/382/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 рокуСправа № 127/12455/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державна Казначейська служба України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент патрульної поліції,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту патрульної поліції України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року, постановлену в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Бесараб Н.М., дата виготовлення повного тексту рішення 20.09.2019 року,

встановив:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у якому просив стягнути за рахунок державного бюджету на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 234000,34 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з незаконними діями працівників поліції, які безпідставно відносно позивача склали адміністративний протокол за ч. 2 ст. 130 КУпАП, відібрали водійські права, а також незаконним прийнятим рішенням Вінницького міського суду позивач був 8 місяців позбавлений права володіти, заробляти кошти на життя своїм власним автомобілем, починаючи з 04 травня 2018 року з 20.45 по 11 січня 2019 року, також були спричинені незручності, які були пов`язані з доставкою дружини позивача до місця роботи дружини та лікарні у зв`язку з її вагітністю, інші побутові питання. Перебування без заробітку, призвело позивача до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з дружиною, тещою, друзями. Моральні хвилювання та страждання виразилися в негативній думці близьких родичів, які сприймали позивача як правопорушника, поганого сімейного чоловіка для своєї дружини, які позивач оцінює сумою в розмірі 234000,34 грн., тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Вінницького міського суду від 18 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту патрульної поліції України про відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.

Судові витрати по справі віднесено за рахунок держави.

Рішення Вінницького міського суду мотивоване тим, що порушення норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року (далі Закон №266/94 ВР) відносно ОСОБА_1 незаконними діями працівників поліції доведено не було. А провадження в адміністративній справі №127/10887/18, згідно постанови Вінницького апеляційного суду від 11.01.2019 року, закрите на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, що не дає підстав вважати про незаконність складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП та постанови суду про накладення на нього штрафу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу відповідач мотивує тим, що постанову Вінницького міського суду Вінницької області в справі №127/10887/18 від 11 червня 2018 року ОСОБА_1 про визнання винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та призначення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 20400 грн. на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, та стягненням з позивача на користь держави 352,40 грн. судового побору, було скасовано постановою Вінницького апеляційного суду, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, а тому позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи Департаменту патрульної поліції Цубер М.М. заперечив аргументи позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що йому спричинено моральну шкоду. Окрім цього звертає увагу, що саме по собі скасування постанови про адміністративне правопорушення за закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, а не за відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення, не дає підстав вважати, що дії працівника Управління патрульної поліції в м. Вінниці є неправомірними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2018 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 20400 грн. на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, стягнуто на користь держави 352,40 грн. судового збору.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2018 року. Апеляційну скаргу задоволено частково. Скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП. Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Позов ОСОБА_1 пред`явлено до Державної казначейської служби України та третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту патрульної поліції.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю працівників поліції, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності працівників поліції є рішення суду (вирок), яким встановлено протиправність (неправомірність) таких дій, інші докази.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду в справі № 242/4741/16-ц (Провадження № 14-515цс19) від 27 листопада 2019 року.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові ВП ВС від 27 листопада 2019 № 242/4741/16-ц вказує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Разом з тим, порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Згідно зі змістом статей 4, 51 ЦПК України обов`язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. У разі пред`явлення позову до неналежних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі. Разом з тим, суд зобов`язаний роз`яснити позивачу його право заявити позов до належного відповідача.

На стадії апеляційного перегляду справи суд позбавлений можливості заміни неналежних відповідачів, як і не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції вирішивши спір по суті не встановив, чи є Державна Казначейська служба України належним відповідачем у справі, не сприяв повному та всебічному розгляду справу, не роз`яснив позивачу його процесуальне право, зокрема, щодо залучення до участі у справі держави в особі відповідного органу Департаменту патрульної поліції в якості відповідача.

З огляду на викладене апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту патрульної поліції України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: Т.М. Шемета

О.С. Панасюк