КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/2032/19 Головуючий 1 інстанція -Чех Н.А.
Провадження № 22-ц/824/2121/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Лівінського С.В., Сержанюка А.С.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем укладено ряд договорів банківського вкладу.

На виконання умов договорів вона внесла, а Банк прийняв грошові кошти на депозитний рахунок, та після закінчення дії договорів мав вклади повернути разом із процентами.

Однак зазначила, що 26.01.2017 року Публічнеакціонерне товариство «Платинум Банк» визнано неплатоспроможним, та припинено виплату депозитних вкладів.

Станом на дату подання позовної заяви відповідачем сплачено за договорами 200 000,00 грн.

Залишок вкладу складає 309 681,00 грн.

Вважає дії відповідача такими, що порушують її права як споживача банківських послуг, у зв`язку з чим просила стягнути на її користь залишок суми вкладу у розмірі 309 681,00 грн., пеню в розмірі 6 782 013,00 грн., 3 % річних в розмірі 18 580,86 грн., та моральну шкоду в розмірі - 25 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апелянт - позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, послалася на те, що судом першої інстанціїпорушено положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого протоколу до цієї Конвенції тим, самим позбавивши її можливості на повернення залишкової суми коштів за депозитними вкладами які залишилися на рахунку банку.

Просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2019року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Платінум Банк» укладалися ряд договорів банківського вкладу: «Строковий» № 00505133 від 28.10.2016 року, на суму 56500 грн., строком до 27.02.2017 року, процентна ставка - 23,50 % річних; «Строковий» № 00450778 від 27.04.2016 року, на суму 40000 грн., строком до 31.10.2016 року, процентна ставка 26,50 % річних; «Готівка щомісяця» № 00398490 від 12.10.2015 року, на суму 40000 грн., строком до 14.04.2016 року, процентна ставка 28,00 % річних; «Строковий» від 26.01.2016 року, на суму 11000 грн., строком до 29.07.2016 року, процентна ставка 26,50 % річних; «Готівка щомісяця» № 00450775 від 27.04.2016 року, на суму 11000 грн., строком до 31.10.2016 року, процентна ставка 26,50 %; «Готівка щотижня» № 00520609 від 12.12.2016 року, на суму 1200 доларів США, строком до 13.02.2017 року, процентна ставка 8,50 % річних; «Строковий» № 00488683 від 08.09.2016 року, на суму 970 доларів США, строком до 09.02.2017 року, процентна ставка 9,50 % річних; «Строковий» № 00477567 від 02.08.2016 року, на суму 12000 доларів США, строком до 03.02.2017 року, процентна ставка 11,00 % річних.

Рішенням Правління Національного банку України від 23.02.2017 року № 95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24.02.2017 року прийнято рішення № 743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

У зв`язку з чим розпочато процедуру ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» з 24.02.2017 року по 23.02.2019 року, та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Ірклієнка Ю.П. 08.10.2018 року призначено уповноваженою особою Грошову С.В. 04.02.2019 року Фондом прийнято рішення № 248, згідно якого продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» з 24.02.2019 року до 23.02.2020 року, ліквідатор Грошова С.В.

Згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_1 було виплачено за вкладами 200 000,00 грн.

Як вбачається з Довідки № 60-02/950-л від 11.03.2019 року, виданої ПАТ «Платинум Банк», відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів банку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.04.2017 року № 1730, за ОСОБА_1 акцептовано 308 854,47 грн., черговість задоволення вимог - 4, та 1,13 грн., черговість - 7.

Підтверджено, що ОСОБА_1 була виплачена гарантована сума - 200 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що з 24.02.2017 року в ПАТ «Платинум Банк» розпочата процедура ліквідації, вкладники цього банку мають право отримати належні їм суми виключно у порядку та на умовах, передбачених Законом України " Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та підзаконними актами до нього, відповідно до встановленого порядку. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено відшкодування вкладів у граничному розмірі 200 000 грн., в той час, як решта незадоволених вимог позивача є кредиторськими вимогами до банку, що включені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку у четверту чергу та задовольняються в порядку, передбаченому ст.ст. 45, 49, 52 Закону України " Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

При цьому, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"(надалі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Так, відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та кредиторів банку.

При цьому, п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону визначено, що обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Крім того, відповідно до ч. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 5 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність"встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Положеннями ч. 1 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено повноваження уповноваженої особи Фонду, яка з дня свого призначення, зокрема складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

При цьому, після затвердження переліку вимог кредиторів їх задоволення здійснюється в порядку, встановленому ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів. У четвертій черзі задовольняються грошові вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, правильно виходив із того, що відсутні правові підстави для стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено ст. 52 Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки в банку триває процедура ліквідації, позивачці виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн., а залишкову суму вкладу включено до акцептованих вимог кредиторів 4 черги.

Суд першої інстанції правильно застосував положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача, які ґрунтуються на загальних нормах цивільного законодавства та умовах договорів банківського вкладу задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з порядком відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, та не спростовують висновків суду щодо відсутності правових підстав для задоволення пред`явленого позову про повернення вкладу на підставі загальних норм цивільного законодавства, з урахуванням запровадження у банку тимчасової адміністрації та в подальшому відкликання банківської ліцензії і запровадження процедури ліквідації.

Посилання в апеляційній скарзі те, що неповерненням залишкової суми коштів за депозитними вкладами, порушуються положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 1 Першого протоколу до цієї Конвенції є безпідставними, оскільки Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплачено позивачу суму граничного розміру відшкодування коштів за вкладом та за заявою останньої внесено її вимоги до реєстру акцептованих вимог кредиторів, виконання яких буде здійснено у відповідності до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним у цих правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги, щодо стягнення моральної шкоди, що полягає у тому що дізнавшись про банкрутство, вона, як молода мама, глибоко переживала, втратила лактацію, що негативно відобразилось на 8-місячній дитині. Відмова у виконанні умов договору та виплаті належних коштів викликає у неї душевні страждання і переживання які переросли нервові зриви. Укладаючи вказані договори вона розраховувала на порядність і чесність банку, дотримання усіх умов і положень договору, колегія суддів апеляційної інстанції, вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді даної справи, як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції не було надано доказів завдання відповідачем позивачу моральної шкоди.

Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Натомість було встановлено, що відповідач діяв виключно в рамках чинного законодавства.

Крім, тоговстановлення законодавцем в Законі України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" порядку виплати коштів які знаходяться у неплатоспроможному банку спрямованої на зміцнення соціальної справедливості в суспільстві, відповідає принципу справедливості, є правомірним і таким, що відповідає суспільним інтересам.

Встановлення законом спеціального порядку отримання грошових коштів не позбавляє права власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а лише обумовлює певні особливості здійснення власником своїх прав щодо цих коштів, які встановлені іншими спеціальними законами. Отже, обмеження не впливають на зміст суб`єктивного цивільного права, однак ускладнюють можливості його здійснення.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк