ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 641/4273/19

Провадження № 22-ц/818/979/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нетудихата Дениса Володимировича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року в складі судді Чайка І.В.,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 5, в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в загальному розмірі 785 930,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачам по справі на праві спільної часткової власності по 1/2 частини кожному належить нежитлове приміщення літ. « Д-1» по АДРЕСА_1 , загальною площею 1119,7 кв.м. Відповідачі не мають права власності та право землекористувачів щодо земельної ділянки площею 0,1270 кв.м. по АДРЕСА_1 та вони є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав, земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Відповідачі використовують вказану земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, що їм належить, проте орендна плата за її використання відповідачами не сплачується. Посилаючись на вищевказані обставини та враховуючи частку кожного з відповідачів у праві спільної часткової власності та час набуття права власності за кожним з відповідачів на вказане нежитлове приміщення , позивач просив стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради збитки у вигляді не одержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою в загальному розмірі 428379,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради збитки у вигляді не одержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою в загальному розмірі 357550,03 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Нетудихата Д.В. подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Нетудихата Д.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що судом першої інстанції не витребувано у позивача докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до ЗУ «Про оренду» у зазначений період, а також не з`ясовано обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого) відповідачем за рахунок позивача майна (коштів)), що свідчить про формальний підхід до прийняття рішення і задоволення позовних вимог без належного дослідження всіх обставин справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Нетудихата Д.В. на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року в складі судді Чайка І.В. у цивільній справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 5 в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.

04 лютого 2020 року керівником Харківської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_3 до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги невмотивованими та безпідставними. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц.

17 лютого 2020 року адвокатом Нетудихата Д.В. подано заяву про перенесення розгляду справи, в якій у зв`язку з виниклою необхідністю перебування у службовому відрядженні просив перенести розгляд справи на інший час.

Відповідно до вимог частини 1-3 ст. 223 ЦПК Українинеявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Адвокат Нетудихата Д.В. був належним чином повідомлений про судове засідання, призначене на 17 лютого 2020 року, що підтверджується його підписом в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.(а.с. 234). Доказів на підтвердження зазначених в заяві причин неявки адвокат Нетудихата Д.В. до суду не надав.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Підстав для відкладення розгляду справи суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, згідно якої до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Таким чином, заявлені до стягнення суми є несплаченою відповідачами та безпідставно збереженою платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди та підлягають стягненню з відповідачів на користь Харківської міської ради. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, враховуючи їх доведення та обґрунтованість під час розгляду справи.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алтуніною Л.А. реєстрованого в реєстрі за №1123, ОСОБА_1 придбав у власність нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , яке складається з лісопильного цеху, нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 1119,7 кв.м.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23.03.2016 у справі № 641/12270/15-ц в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частині нежитлового приміщення літера «Д-1», загальною площею 1119, 7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.25-29), що також не заперечувалось в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_1 та його представником.

Вказане рішення переглядалось в апеляційній інстанції та було залишено без змін. (а.с.30-32).

Право власності у відповідачів на 1/2 частину за кожним на приміщення літ. «Д-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 травня 2019 року № 167561182. (а.с.36-44).

Крім того, згідно вищевказаної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі не мають права власності, а ні право користування на земельну ділянку загальною площею 0, 1270 га по АДРЕСА_1 .

10 квітня 2019 року головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з урахуванням звіту з геодезичної зйомки земельної ділянки ТОВ «Геодезично-вишукувальний центр» на виконання листа Харківської місцевої прокуратури № 5 від 26 березня 2019 року вжиті заходи самоврядного контролю щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та здійснено обстеження, визначення меж, площі та конфігурації вказаної земельної ділянки.

Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля літ. «Д-1» загальною площею 1119, 7 кв.м.

Земельна ділянка по вищевказаній адресі використовується відповідачами по справі, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Д-1».

Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає - 0,1270 га.

Позивач стверджує, а відповідач ОСОБА_1 та його представник не заперечували, що Харківською міською радою договір оренди землі по АДРЕСА_1 з відповідачами не укладався.

Відповідно до наданих суду розрахунків Харківської міської ради загальний розмір безпідставно збережених коштів ОСОБА_1 та недоотриманих місцевим бюджетом доходів за період з 01 червня 2016 року по 31 березня 2019 року становить 428379,97 грн., а також загальний розмір безпідставно збережених коштів ОСОБА_2 та недоотриманих місцевим бюджетом доходів за період з 01 вересня 2016 року по 31 березня 2019 року становить 357550,00 грн.

Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» та приписами 93 ЗК України передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності до частини 2 статті 120 ЗК України, у випадку, коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

При зверненні з даним позовом позивач послався на положення статей 1212 - 1214 ЦК України як на правову підставу своїх вимог та при цьому зауважив, що заявлена до стягнення сума є несплаченою відповідачами платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим ХМР завдано шкоди у вигляді неодержаної орендної плати за землю.

Виходячи зі змісту статті 120 ЗК України, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Водночас виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Водночас зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на положення статті 125 ЗК України, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Отже, з моменту виникнення права власності на вищезазначене нерухоме майно у відповідачів виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідачі не є власниками та постійними землекористувачами земельної ділянки, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для них як землекористувачів є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК).

Правомірне набуття відповідачів права власності на нерухомість, що в силу положень Земельного кодексу України породжує у них, як у співвласників нерухомого майна, виникнення обов`язку з оформлення відповідного речового права на землю.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Водночас відповідно до статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна І не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Матеріали справи свідчать, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алтуніною Л.А. реєстрованого в реєстрі за №1123, ОСОБА_1 придбав у власність нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , яке складається з лісопильного цеху, нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 1119,7 кв.м.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 березня 2016 року у справі № 641/12270/15-ц в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частині нежитлового приміщення літера «Д-1», загальною площею 1119, 7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є власниками 1/2 частин нежитлового приміщення літера «Д-1», загальною площею 1119, 7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі не мають права власності, а ні право користування на земельну ділянку загальною площею 0, 1270 га по АДРЕСА_1 .

Право власності у відповідачів на 1/2 частину за кожним на приміщення літ. «Д-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 травня 2019 року № 167561182. ( а.с.36-44)

З моменту виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідачів виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, яка знаходиться під нежитловою будівлею, проте речові права відповідачами на земельну ділянку не зареєстровано.

Згідно з положеннями частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Безпідставне набуття ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спірної частини земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме - отримання відповідачами у власність 1/2 частини нежитлового приміщення, яке безпосередньо пов`язане із земельною ділянкою.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Відповідачі не є власниками та постійними землекористувачами земельної ділянки, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для них як землекористувачів є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК).

Правомірне набуття відповідачів права власності на нерухомість, що в силу положень Земельного кодексу України породжує у них, як у співвласників нерухомого майна, виникнення обов`язку з оформлення відповідного речового права на землю.

Таким чином, речові права відповідачів на земельну ділянку не реєструвались, вони не набули належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому використовують її без достатніх правових підстав.

Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.

Отже, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначила, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні.

Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. На відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, у разі коли особа користувалася земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Таким чином суд першої інстанції, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що правова підстава для набуття (збереження) майна - земельної ділянки загальною площею 0, 1270 га по АДРЕСА_1 у відповідачів відсутня, у Харківської міської ради правомірно виникло право на стягнення коштів, отриманих безпідставно, як суми, яку мав би отримати місцевий бюджет.

При цьому позивач зазначив, а відповідач ОСОБА_1 та його представник не заперечували, що Харківською міською радою договір оренди землі по АДРЕСА_1 з відповідачами не укладався.

10 квітня 2019 року головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради з урахуванням звіту з геодезичної зйомки земельної ділянки ТОВ «Геодезично - вишукувальний центр» на виконання листа місцевої прокуратури №5 від 26.03.2019 № 04/24-1094вих-19 в порядку та на підставі статей 12, 189 Земельного кодексу України вжиті заходи самоврядного контролю щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та здійснено обстеження, визначення меж, площі та конфігурації вказаної земельної ділянки.

Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля літ. «Д-1» загальною площею 1119, 7 м.

Земельна ділянка по вищевказаній адресі використовується ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Д-1».

Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає - 0,1270 га.

Звіт геодезичної зйомки перевірено інженера-геодезиста Рябової ОСОБА_5 (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста № 012901 від 05.10.2015) та інженера - землевпорядника Кондратюка ОСОБА_6 (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника № 013297 від 08.02.2018).

З метою створення планового матеріалу та координат меж земельної ділянки була виконана кадастрова зйомка масштабу 1:500 в системі координат 63 року за допомогою RTK приймача GNSS S660P, № S6626C123188554 (у реальному часі).

Для прив`язки земельної ділянки до державної геодезичної мережі використовувались координати сертифікованої мережі в системі СК - 63 Харків (KUBA), наданих виконавцю робіт Державним підприємством «Науково - дослідний інститут геодезії і картографії» згідно листа - замовлення від 05.04.2018 та рахунку - фактури № К1088 від 05.04.2018.

Вся апаратура супутникових радіонавігаційних систем, що використовувалась для виконання топографо - геодезичних робіт зареєстрована та обліковується у Держгеокадастрі України (Реєстр апаратури супутникових радіонавігаційних систем геодезичного коду 9015). Реєстраційний номер 1315 (S660P№ S6626C123188554).

Геодезичне обладнання пройшло перевірку у відповідності з вимогами ГКІНП 17-198-85 та має свідоцтво про повірку засобів вимірювальної техніки № 3208 чинне до 11.05.2019 та № 3207 чинне до 11.05.2019 видане ННЦ «Інститут метрології».

Обробка результатів польових супутникових вимірювань виконувалась на ПЕОМ з використанням програмного забезпечення (ТЕОНТАХ) фірми -виробника приймачів.

У подальшому, на підставі визначених за результатами опографічного знімання координат земельної ділянки з ставки річної орендної лати, коефіцієнту складних інженерно - геологічних умов, коефіцієнту розміру земельної ділянки, відсотку строку оренди на підставі Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, затвердженого рішенням Харківської міської ради № 1269/13 від 25.09.2013, Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради № 41/08 від 27.02.2018, рішення Харківської міської ради № 1209/13 від 03.07.2013 «Про затвердження «Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, затвердженої рішенням Харківської міської ради № 1209/13 від 03.07.2013 та введеної в дію з 01.01.2014 Департаментом територіального контролю Харківської міської ради проведено розрахунок розміру орендної плати, яка повинна була надійти до місцевого бюджету за користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельною ділянкою, загальною площею 1270 кв.м. (0, 1270 га) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 , у випадку належного оформлення права користування даною земельною ділянкою фізичними особами.

З урахуванням викладеного, недоотримані Харківською міською радою грошові кошти за використання земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 підлягають стягненню на користь позивача.

Так, відповідно до розрахунку за період з 01 квітня 2016 року по 31 серпня 2016 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_1 становив 23 609, 98 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 3 541 497 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

За період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_1 становив 11 804, 99 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 1 770 748 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

За період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_1 становив 10010, 65 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 1 770 748 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

За період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_1 становив 10010, 65 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 1 501 597 грн., ставки річної орендної плати -8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

За період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2019 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_1 становив 15015, 97 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 2 252 396 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

Відповідно до інформації Головного управління ДФС в Харківській області № 8840/9/20-40-13-01-08 від 20 березня 2019 року ОСОБА_7 не обліковується як платник податку за землю або орендної плати та не сплачував до бюджету плату заземлю (ККБ 18010700 та 18010900).

Отже, сума безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів складає:

За період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року (за 3 місяців) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 70 829, 94 грн.

За період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року (за 4 місяці) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 47 219, 96 грн.

За період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року (за 12 місяців) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 120 127, 76 грн.

За період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 (за 7 місяців) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 70 074, 55 грн.

За період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2019 (за 8 місяців) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 120 127, 76 грн.

Таким чином, загальний розмір недоотриманих доходів за період з 01 червня 2016 року по 31 березня 2019 року, які підлягають стягненню склав 428 379, 97 гривень.

Також проведено розрахунок розміру орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_2 за використання земельної ділянки по адресу АДРЕСА_1 .

За період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_2 становив 11 804, 99 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 1 770 748 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

За період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_2 становив 10010, 65 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 1 501 597 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

За період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_2 становив 10010, 65 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 1 501 597 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.?

За період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2018 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ОСОБА_2 становив 15015, 97 грн., який складається з нормативної грошової оцінки - 2 252 396 грн., ставки річної орендної плати - 8,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.

Відповідно до інформації Головного управління ДФС в Харківській області № 8840/9/20-40-13-01-08 від 20.03.2019 ОСОБА_2 не обліковується як платник податку за землю або орендної плати та не сплачувала до бюджету плату за землю (ККБ 18010700 га 18010900).

Отже, за період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року (за 4 місяці) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 47 219, 96 грн.

За період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року (за 12 місяців) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 120 127, 76 грн.

За період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року (за 7 місяців) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 70 074, 55 грн.

За період з 01 серпня 2018 року по 31 березня 2019 року (за 8 місяців) розмір недоотриманих місцевим бюджетом доходів склав 120 127, 76 грн.

Таким чином, загальний розмір недоотриманих доходів за період з 01 вересня 2016 року по 31 березня 2019 року, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 складає 357 550, 03 гривні.

Суд, визначаючи суму, яка підлягає стягненню, правильно взяв до уваги акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації спірної земельної ділянки, договори із зазначенням площі нерухомого майна, та вирахували цю суму шляхом множення вартості одного квадратного метру спірної земельної ділянки (відповідно до проведеної та затвердженої нормативно-грошової оцінки земель м. Харкова станом на рік розрахунку) на всю площу земельної ділянки, що використовується, а також на розмір ставки орендної плати за земельну ділянку із врахуванням сплачених відповідачем сум земельного податку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 642/4792/17.

Визначаючи суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що загальний розмір безпідставно збережених коштів ОСОБА_1 та недоотриманих місцевим бюджетом доходів за період з 01 червня 2016 року по 31 березня 2019 року становить 428379,97 грн, а також загальний розмір безпідставно збережених коштів ОСОБА_2 та недоотриманих місцевим бюджетом доходів за період з 01 вересня 2016 року по 31 березня 2019 року становить 357550,03 грн.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нетудихата Дениса Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

О.В. Маміна