Постанова

Іменем України

20 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 758/705/18-ц

провадження № 61-40380св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд соціального страхування України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фонду соціального страхування України на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року в складі судді Войтенко Т. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2018 року в складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 2011 року вона перебувала у трудових відносинах з Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, який було реорганізовано шляхом злиття з Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Фонд соціального страхування України. Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22 грудня 2017 року № 1021 її звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення відбулось із порушенням норм чинного законодавства без персонального письмового попередження про зміни, врахування переважного права на залишення на роботі та без пропозиції іншої роботи, незважаючи на наявні вакансії.

Також вважала, що діями відповідача завдано шкоду її конституційному праву на працю, а порушення законодавства про оплату праці є підставою для стягнення індексації заробітної плати.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати незаконним скорочення головного спеціаліста сектору публічних закупівель департаменту юридичної роботи дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_1 .; визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26 жовтня

2017 року № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці», у частині скорочення головного спеціаліста сектору публічних закупівель департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_1 ; визнати незаконним та скасувати наказ директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22 грудня 2017 року

№ 1021 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити на роботі; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язати виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України обраховувати індексацію втрачених сум за період вимушеного прогулу та виплатити їх ОСОБА_1 відповідно до діючого законодавства.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із клопотанням про заміну належного відповідача, оскільки позов було пред`явлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовними вимогами.

Клопотання мотивовано тим, що про факт заявлення позовних вимог до неналежного відповідача ОСОБА_1 стало відомо лише в минулому судовому засіданні від представника відповідача, оскільки до цього вважала виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України юридичною особою, в якій працювала; остання мала свою печатку з відображенням «виконавча дирекція Фонду соціального страхування України» та кодом ЄДРПОУ; наказ про її звільнення було підписано директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року, з урахуванням ухвали від 24 квітня 2018 року про виправлення описки, клопотання ОСОБА_1 про заміну відповідача на належного у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Замінено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідача - виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України на належного відповідача - Фонд соціального страхування.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наявна винятковість обставин щодо необізнаності позивача з правовим статусом відповідача, через використання останнім всіх можливих атрибутів саме юридичної особи.

При цьому суд першої інстанції ураховував практику Європейського суду з прав людини щодо порушення права на справедливий суд надмірним формалізмом, та дійшов висновку про достатність підстав для задоволення клопотання щодо заміни неналежного відповідача на належного.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України залишено без задоволення. Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про те, що обставина, на яку посилався заявник у клопотанні про заміну неналежного відповідача належним, є винятковою, а тому були підстави для задоволення такого клопотання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, Фонд соціального страхування України, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та провадження у цій справі закрити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушені основні засади (принципи) цивільного судочинства, встановлені частиною третьою статті 2, статей 11, 12 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Фонд соціального страхування України вважав, що суд першої інстанції порушуючи приписи статті 51 ЦПК України надав процесуальну перевагу позивачу перед відповідачем у дотриманні норм процесуального права та у користуванні наданими процесуальними правами та обов`язками.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій з метою надання доступу позивачу до правосуддя через уникнення зайвого формалізму залишають поза своєю увагою, що позивач не позбавлений права пред`явити новий позов до належного відповідача у встановлений процесуальним законом строк.

Разом з тим Фонд соціального страхування вважав, що суди попередніх інстанцій знехтували пропорційними процесуальними правами відповідача, які є рівними до прав позивача на доступ до правосуддя, а отже фундаментально порушили процедуру, встановлену процесуальним законом. Вважав, що ОСОБА_1 у встановленому порядку та строки не скористалася відповідним правом заявляти про це.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Сокальського районного суду Львівської області зазначену цивільну справу.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 січня 2018 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_1 було відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а. с. 27).

Розгляд справи було призначено на 01 березня 2018 року

на 09 годину 00 хвилин.

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 було подано збільшену та уточнену позовну заяву, клопотання про залучення третьої особи, виклик свідків та розгляд справ з повідомленням сторін (а. с. 35-46, 108-111, 114-115).

У зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, справа 01 березня 2018 року була знята з розгляду.

Наступне судове засідання було призначено на 04 квітня 2018 року 09 годину 00 хвилин (а. с. 31).

У судовому засіданні 04 квітня 2018 року представник відповідача заявляв клопотання про закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а виконавча дирекція Фонду соціального страхування України не має статусу юридичної особи

(а. с. 138-140).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача було відмовлено

(а. с. 145-146).

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 зверталась із клопотанням про заміну неналежного відповідача, посилаючись на власну необізнаність з відсутністю статусу юридичної особи у виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та неповідомлення представником відповідача про цю обставину в своїх запереченнях (а. с. 166-171).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга Фонду соціального страхування України задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Безпосередньо позивач як основний ініціатор звернення до суду наділений правом визначати тих чи інших учасників справи - відповідачів, тобто осіб до яких спрямовані викладені ним в позові вимоги.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що лише позивач наділений безпосереднім правом на визначення конкретного відповідача до якого направлені його вимоги, і в разі звернення не до тієї особи суд вимушений відмовити в позові саме з підстав пред`явлення вимог до неналежного відповідача.

Разом з тим у разі пропуску позивачем визначеного строку для звернення з таким клопотанням (частина третя статті 51 ЦПК України), суд наділений правом здійснити таку заміну. У разі спроможності позивача довести власне незнання підстав такої заміни до подання позову.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга

статті 89 ЦПК України).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Perez de Rada Cavanilles v. Spain (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії), § 49; Miragall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії), § 38; Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras ATTEE v. Greece (Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras ATTEE проти Греції), § 20; Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 50; RTBF v. Belgium (RTBF проти Бельгії), §§ 71, 72, 74).

Таким чином, задовольняючи клопотання про заміну неналежного відповідача на належного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що наявна винятковість обставин необізнаності позивача з правовим статусом відповідача, через використання останнім всіх можливих атрибутів саме юридичної особи та ураховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо порушення права на справедливий суд внаслідок надмірного формалізму, дійшов правильного висновку про достатність підстав для задоволення такого клопотання.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не позбавлена права пред`явити новий позов до належного відповідача у встановлений процесуальним законом строк на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не впливають, які обґрунтовані встановленими обставинами справи.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фонду соціального страхування України залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович