Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гончарука В.П.,

за участі секретаря Гриценко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди за договором позики, суд, -

учасники справи:

представники позивача : Галич О.М.;

відповідач - ОСОБА_2 ;

представник відповідача - ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 23.07.2015 року у розмірі 251 320,00 грн., та суму відсотків за користування грошовими коштами за договором у розмірі 50 083,49 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.07.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Відповідно до п. 1 Договору, Позикодавець передає Позичальнику процентну позику в сумі 10 000 (десять) тисяч доларів США у безготівковому рахунку під 20 відсотків річних, а Позичальник зобов`язується повернути отриману суму коштів в строки та в порядку зазначеному в Договорі.

Сума позики надається Позичальнику на 12 місяців з дати перерахування грошових коштів, що передбачено п.1.2. Договору.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що способом передачі суми позики є перерахунок Позичальником грошових коштів в доларах США на розрахунковий рахунок Позичальника.

Відповідно до пункту 2.2. Договору, фактом передачі Позичальником зазначеної суму підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів, розпискою про отримання коштів або підтвердженням банком отримувача.

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що повернення коштів здійснюється Позичальником до 01 серпня 2016 року та підтверджується актом приймання- передачі грошових коштів, розпискою про отримання коштів або підтвердженням банком отримувача. Позичальник зобов`язується повернути всю суму позики зазначену в Договорі з процентами у зазначений в ньому строк.

Згідно з пунктом 7.1. Договору, строк дії Договору починається з моменту передачі Позикодавцем Позичальнику суми позики і закінчується після виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за умовами цього Договору.

На виконання умов зазначеного Договору Відповідач, 23.07.2015 року, написав розписку про отримання ним грошових коштів в розмірі 9700 доларів США.

Також, у розписці Відповідач зазначив, що витрати за переказ грошових коштів в розмірі 313 доларів США Відповідач зобов`язується відшкодувати.

Відповідач отримав суму коштів в розмірі 9 700 доларів США, що підтверджується квитанціями з експрес переводів.

Таким чином, в перерахунку на сьогоднішній день, а саме на 10.10.2019 року, за офіційним курсом НБУ сума боргу зазначена в розписці становить 9 700 доларів США * 2511 грн. : 100 = 243 470, 00 грн. ( двісті сорок три тисячі чотириста сімдесят грн. 00 копійок).

Окрім цього, витрати за переказ грошових коштів в розмірі 313 доларів США Відповідач зобов`язався відшкодувати.

Таким чином, в перерахунку на сьогоднішній день, а саме на 25.10.2019 року, за офіційним курсом НБУ сума боргу зазначена в розписці, а саме витрати за переказ грошових коштів становить 313 доларів США * 2511 грн. : 100 = 7 850, 00 грн. ( сім тисяч вісімсот п`ятдесят грн. 00 копійок).

Таким чином, загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем складає: 243 470, 00 + 7 850, 00 = 251 320 грн. (двісті п`ятдесят одна тисяча триста двадцять грн.).

Окрім цього, Договором та розпискою передбачено 20% річних із зазначеної суми, що складає за період з 23.07.2015 року по 01.08.2016 року 50 083,49 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справ та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2020 року, закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди за договором позики та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви та доказів наданих до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на доводи викладені у змісті відзиву на позовну заяву, в якому спростовані вимоги сторони позивача.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

В судовому засіданні встановлено, 01.07.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Відповідно до п. 1 Договору, Позикодавець передає Позичальнику процентну позику в сумі 10 000 (десять) тисяч доларів США у безготівковому рахунку під 20 відсотків річних, а Позичальник зобов`язується повернути отриману суму коштів в строки та в порядку зазначеному в Договорі.

Сума позики надається Позичальнику на 12 місяців з дати перерахування грошових коштів, що передбачено п.1.2. Договору.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що способом передачі суми позики є перерахунок Позичальником грошових коштів в доларах США на розрахунковий рахунок Позичальника.

Відповідно до пункту 2.2. Договору, фактом передачі Позичальником зазначеної суму підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів, розпискою про отримання коштів або підтвердженням банком отримувача.

Пунктом 2.3. Договору передбачено, що повернення коштів здійснюється Позичальником до 01 серпня 2016 року та підтверджується актом приймання- передачі грошових коштів, розпискою про отримання коштів або підтвердженням банком отримувача. Позичальник зобов`язується повернути всю суму позики зазначену в Договорі з процентами у зазначений в ньому строк.

Згідно з пунктом 7.1. Договору, строк дії Договору починається з моменту передачі Позикодавцем Позичальнику суми позики і закінчується після виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за умовами цього Договору.

Крім того, сторона позивача вказує на те, що на виконання умов зазначеного Договору Відповідач, 23.07.2015 року, написав розписку про отримання ним грошових коштів в розмірі 9700 доларів США. А також, у даній розписці Відповідач зазначив, що витрати за переказ грошових коштів в розмірі 313 доларів США зобов`язується відшкодувати.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У відповідності до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким, чином в ході судового розгляду було встановлено, що матеріали справи містять копію боргової розписки від 23.07.2015 року складену відповідачем про повернення останнім грошових коштів позивачу відповідно до договору позики від 01.07.2015 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

В свою чергу, на вимогу суду сторона позивача не надала для огляду оригінал розписи від 23.07.2015 року про виконання зобов`язань визначених у договорі позики від 01.07.2015 року, щодо повернення відповідачем грошових коштів у строки та розміри передбачених даним договором.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у зв`язку з відсутністю у позивача та ненаданням позивачем оригіналу розписки від 23.07.2015 року, останнім не доведено наявність невиконаного відповідачем обов`язку щодо повернення боргу як на момент звернення з позовом до суду, так і на момент ухвалення рішення.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, та застосувати строки позовної давності.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні наголошував на пропуск строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову за вказаних підстав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Як убачається із матеріалів справи, до суду за захистом своїх прав позивач звернувся 29 жовтня 2019 року, а позичальник за договором позики в повному обсязі мав погасити заборгованість до 01 серпня 2016 року, тобто позов пред`явлено поза межами позовної давності. Позивачем не наведено доводів та не надано належних доказів щодо поважності причин пропуску строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди за договором позики - не підлягають задоволенню, оскільки даний позов подано поза межами строків позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 202-205, 208, 525, 526, 545, 552, 610, 625, 640, 1046-1050 ЦК України, та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 95, 141, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 9 листопада 2020 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий МЮ РК; адреса для листування: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт НОМЕР_2 виданий Дніпровським РУ ГУМВС УКраїни в м.Києві 5.03.2009 р., адреса проживання АДРЕСА_3 .

Суддя: