Провадження №2/760/1067/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Каліш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення до житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у вересні 2017 р. звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив вселити його до будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та 2/3 частини будинку належать йому на праві власності відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

У 1971 році він одружився з відповідачем ОСОБА_2 .

У 1999 році відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про визнання права власності на частину будинку, і за рішенням суду від 22.12.1999 року отримала у власність 1/3 частину будинку. Таким чином у його власності залишилось 1/3 частина будинку.

Ще 1/3 частина будинку належить сусідам, з якими розділені будинкові книги та окремі входи до будинку з різними номерами.

З дружиною склались неприязні стосунки, і у 1993 році позивач змушений був піти з дому. У 1995 році він розірвав шлюб з відповідачем.

Позивач зазначає, що з 1993 року він жодного разу не був в будинку. Його колишня дружина - відповідач ОСОБА_2 та їх спільна донька-відповідач ОСОБА_3 , яка також зареєстрована за даною адресою, постійно перешкоджають йому потрапити до будинку, змінили замки, до будинку не пускають, забрали документи та особисті речі. З цього приводу позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, проте це не дало результату.

У 2001 році позивач звернувся до суду з позовом про розподіл домоволодіння та виділення 1/3 частини будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою, проте судом було відмовлено у задоволенні позову з підстав того, що відповідно результатам судово-будівельної експертизи, будинок розподілу не підлягає.

Таким чином, позивач понад 20 років проживає у знайомих та родичів, оскільки іншого житла у власності не має. До власного будинку він потрапити не може, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди, тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 06.11.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення до житлового будинку, та призначено до розгляду у судове засідання.

03.09.2018 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого відповідач зазначає, що з позивачем вона перебувала у шлюбі, від якого мають троє дітей. В 1993 р. позивач зібрав речі та пішов до іншої жінки, при цьому вивіз з дому все майно, яке вважав своїм. В 1995 році після розірвання шлюбу з позивачем, вона звернулась з позовом до суду про виділення частини будинку та розподіл майна подружжя, після чого позивач постійно приходив та вчиняв сварки і бійки. Позивач постійно здійснює психологічний тиск та наклепи в бік відповідача ОСОБА_2 , а також висловлює погрози. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову повністю, зазначили, що позивач вчиняв сварки, тому заперечують щодо проживання позивача в будинку, в 2015 році змінили замки до будинку.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. 21.01.2019 року надіслав заяву, що права позивача він не порушував, оскільки позивач не проживає за місцем реєстрації.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що позивач є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого нотаріусом 9-ї Київської державної нотаріальної контори 29.06.1971 року, за реєстром №9136.

На підставі Рішення Радянського районного суду м. Києва від 22.12.1999 року, відповідач ОСОБА_2 є власником 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 14.09.1995 року, що підтверджуєтьлся свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 .

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2003 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 3-я особа Солом`янська районна в м.Києві державна адміністрація про поділ житлового будинку, визначення порядку користування земельною ділянкою. Відповідно до рішення суду розподіл частини житлового будинку, який знаходиться в спільному кеористуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у відповідності з ідеальними частками 1/2 і 1/2, з врахуванням вимог нормативних документів та технічного стану основної частини будинку в межах існуючої площі технічно неможливий.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд.

Згідно до ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту.

В ході судового розгляду встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/3 частини спірної будинку і ця обставина ніким не оспорюється.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як роз`яснено в п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. 391, ст. 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло.

Позивач це довів, надавши свідоцтва про право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством СРСР і Української РСР.

Таким чином, позивач є власником 1/3 частки спірного будинку, має право користуватися ним, що передбачено чинним законодавством, але відповідачі чинять перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності щодо користування належною йому часткою будинку.

З врахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про вселення до житлового будинку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі .

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн, сплачений ним при зверненні до суду.

Керуючись ст. 41 Конституції України, п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення до житлового будинку задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 640,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір