Справа № 153/1449/19
Провадження № 22-ц/801/442/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 рокуСправа № 153/1449/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року, ухвалене суддею Гаврилюк Т.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у Севастопольському філіалі Російського економічного університету ім Г.В. Плеханова, аліменти у розмірі 1/4 від усього заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до припинення навчання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 12.02.2002 рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі однієї четвертої частини заробітку, до досягнення дитиною повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_3 досяг повноліття. Маючи намір навчатись по освітній програмі по направленню «Менеджмент» син з 01.09.2018 вступив на 1 курс в Севастопольський філіал Російського економічного університету ім. Г.В. Плеханова із терміном навчання з 01.09.2018 по 31.08.2022.

Відповідач має можливість надавати кошти на утримання сина у зв`язку з його навчанням у мінімальному розмірі однієї четвертої частини від усього заробітку (доходу), щомісячно, до припиненням сином навчання. Відповідач фізично здоровий, не є інвалідом.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року позов задоволено.

Вирішено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який продовжує навчання, у розмірі однієї четвертої частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму, починаючи із 30 вересня 2019 року і до закінчення ОСОБА_3 навчального закладу Російського економічного університету імені Г.В. Плеханова Севастопольської філії, тобто, до 31 серпня 2022 року включно.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у сумі 768 гривень 40 копійок.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що судом не в повній мірі досліджені надані позивачем докази; надана довідка Севастопольського філіалу Російського економічного університету ім. Г.В. Плеханова від 01.02.2019 є недопустимим доказом, оскільки видана посадовою особою на тимчасово окупованій території, та є підробленою; позивачем не надано договір про навчання в навчальному закладі, не зазначено яка форма навчання та яка сума підлягає сплаті за навчання; позивачем не надано доказів, що ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги; у рішенні по справі №153/1046/19 від 28.08.2019 судом встановлено обставину, що довідка Севастопольського філіалу Російського економічного університету ім. Г.В. Плеханова від 01.02.2019 є недопустимим доказом.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.06.2002 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірванням шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.9).

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.5). ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.8).

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2002 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 1/2 неподаткового мінімуму доходів громадян щомісячно починаючи з 4 лютого 2002 року і до його повноліття (а.с.10).

Відповідно до копії довідки №58, виданої 01.02.2019 Севастопольською філією РЕУ ім. Г.В. Плеханова, ОСОБА_3 на підставі наказу від 20.08.2018 №20.15-4796 зарахований і з 01.09.2018 навчається на 1 курсі в Севастопольській філії РЕУ ім. Г.В. Плеханова по основній освітній програмі з напрямку «Менеджмент» на очній (денній) формі навчання позабюджетної основи. Період навчання з 01.09.2018 по 31.09.2022 (а.с.13).

Вірність копії вказаної довідки з оригіналу документа та вірність перекладу тексту документа з російської мови на українську мову засвідчено приватним нотаріусом Ямпільського районного нотаріального округу Вінницької області Мойсеєкно Г.Л. (а.с.39).

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання у розмірі 1/4 всіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи із дня звернення до суду із позовом та до закінчення сином навчання, але не більше як до досягнення сином двадцяти трьохрічного віку.

Апеляційний суд частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з таких підстав.

У ч. 1 ст. 199 СК України зазначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно положень ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу (стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення).

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

На думку апеляційного суду, умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників тощо).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 є повнолітнім, навчається на денній формі навчання на позабюджетній основі, а тому має потребу у матеріальній допомозі, врахував, що відповідач є працездатним, інших утриманців немає, а також розмір прожиткового мінімуму на працездатну особу.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Апелянт, стверджуючи про те, що позивач не надала договору про навчання в навчальному закладі, не зазначила форму навчання та яка сума підлягає сплаті за навчання, не апелює рішення суду в частині розміру стягуваних з нього аліментів.

При цьому ОСОБА_1 не спростовує висновок суду про його можливість надавати матеріальну допомогу своєму сину, який продовжує навчання, у визначеному судом розмірі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує легітимність довідки №58, виданої 01.02.2019 Севастопольською філією Російського економічного університету ім. Г.В. Плеханова, але він не заперечує факт навчання сина у згаданому університеті.

Так, апелянт, посилаючись на ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України», зазначає, що вказана довідка видана посадовою особою на тимчасово окупованій території, тому вона є недопустимим доказом.

У ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України» зазначено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Із вказаного можна зробити висновок, що вказання стаття стосується саме державних органів та органів місцевого самоврядування, до яких не можна віднести навчальний заклад (установу).

Тому в даному випадку положення згаданого вище Закону застосуванню не підлягають.

Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 28.08.2019 у справі №153/1046/19 встановлено обставину, що згадана вище довідка №58 від 01.02.2019 є недопустимим доказом, а тому обставини вказаної довідки в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціально встановлені обставини (факти) не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Отже, лише обставини, встановлені в іншому рішенні, не підлягають доказуванню, а не висновок суду з приводу належності чи допустимості доказів, якими ці обставини обґрунтовані, а отже не є тією обставиною в розумінні ч. 2 ст. 82 ЦПК України.

Тому посилання в даному випадку на ч. 2 ст. 82 ЦПК України є недоречним.

Колегія суддів зважає на те, що в суді першої інстанції Вольський О.В. просив лише закрити провадження у справі і не стверджував про недопустимість виданої навчальним закладом довідки, а отже суд першої інстанції не досліджував цей доказ на предмет фіктивності та недопустимості, а також незаконності (підробки) з цих підстав.

Твердження ОСОБА_1 про ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що син потребує матеріальної допомоги не є підставою для відмови у позові, оскільки ст. 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання за певної умови можливості надавати матеріальну допомогу.

Відповідачем не заперечувалася така можливість ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача не містить.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі апелянтом не оскаржувалося, тому в силу ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, при ухваленні судового рішення судом першої інстанції помилково застосовано до правовідносин сторін ч. 2 ст. 182 СК України, оскільки мінімальний гарантований розмір аліментів на підставі вказаної норми враховується судом при визначенні розміру аліментів на дитину.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, що виключає можливість застосування до вказаних правовідносин ч. 2 ст. 182 СК України.

Крім того, посилання суду в мотивувальній частині рішення на те, що є підстави для стягнення із відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання аліментів у розмірі 1/4 всіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є безпідставним, оскільки положення ч. 5 ст.183 СК України щодо можливості стягнення аліментів в розмірі не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку стосуються видачі судового наказу про стягнення аліментів, а не позовного провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку у відповідності до ст. 376 ЦПК України про необхідність зміни рішення суду шляхом виключення з мотивувальної його частини посилання на те, що аліменти підлягають стягненню в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, а також з резолютивної його частини посилання на те, що аліменти підлягають стягненню у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної його частин посилання на те, що аліменти підлягають стягненню в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко