ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2369/20 Справа № 187/419/19 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Пивоварової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 09 серпня 2006 року, відповідач отримала кредит у розмірі 2500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення зазначених вимог відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 31 січня 2019 року, відповідач має заборгованість у розмірі 127 958,80 грн, яка складається з наступного: 6 497,11 грн - заборгованість за кредитом; 120 361,69 грн - заборгованість по процентам; 1 100 грн заборгованість за пенею та комісією, за період з 07 вересня 2006 року по 30 грудня 2018 року.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 127 958,80 грн, а також судові витрати (а.с. 3-5).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с.104-107).

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про пропуск банком строку позовної давності не відповідає обставинам справи (а.с.113-115).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2006 року, ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 10).

На підтвердження позовних вимог, позивач надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 09 серпня 2006 року ( а.с.6-9), копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 09 серпня 2006 року подану від імені ОСОБА_1 (а.с. 10), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ( а.с. 11-16).

Згідно із розрахунком заборгованості, доданого представником позивача до позовної заяви, відповідач зобов`язання щодо повернення суми кредиту не виконав, у зв`язку з чим, станом на 31 січня 2019 року, відповідач має заборгованість у розмірі 127 958,80 грн, яка складається з наступного: 6 497,11 грн - заборгованість за кредитом; 120 361,69 грн - заборгованість по процентам; 1 100 грн заборгованість за пенею та комісією, за період з 07 вересня 2006 року по 30 грудня 2018 року (а.с.6-9).

Заборгованість до стягнення: 127 958, 80 грн, яка складається з: 6 497, 11 заборгованість за кредитом, 120 361, 69 грн заборгованість за процентами, 1 100 грн комісія, за період з 07 вересня 2006 року по 30 грудня 2018 року.

Відповідач в суді першої інстанції подала заяву про застосування стоків позовної давності до даних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки з розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, виписки з карткового рахунку № НОМЕР_1 відповідач на погашення отриманого кредиту останній раз, а саме 12 січня 2016 року, сплатила 450 грн. Отже, перебіг строків загальної позовної давності розпочався 13 січня 2016 року, за правилами переривання позовної давності. Таким чином, трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору б/н від 09 серпня 2006 року закінчився у січні 2019 року, а позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права лише у березні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Як вбачається із матеріалів справи, строк дії перевипущеної кредитної карти № НОМЕР_2 становить до 05/16 року, що підтверджується наявною у справі довідкою АТ КБ "ПриватБанк" (а.с.119).

Відповідно до положень ст. 257 , 261 ЦК України, за вимогами щодо повернення кредиту в повному обсязі строк позовної давності починає перебіг зі спливом останнього дня місяця дії картки, у даній справі строк позовної давності закінчується у травні 2019 року.

З позовом до відповідача про стягнення коштів в повному обсязі АТ КБ «ПриватБанк» звернулось 11 березня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідач не спростував факт отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувався кредитними коштами (що вбачається із розрахунку заборгованості та із витягу з рахунку щодо руху кошті за кредитним договором б/н від 09 серпня 2006 року) та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору.

Згідно розрахунку, наданого банком, який не спростовувався відповідачем, заборгованість за тілом кредиту становить 6 497, 11 грн.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану заборгованість за тілом кредиту.

Щодо стягнення заборгованість за процентами, колегія суддів зазначає наступне.

У анкеті-заяві зазначено: вид картки: 545708294; Валюта: гривня; Вид кредитного ліміту: фінансовий; Кредитний ліміт: 2500 грн; Базова процентна ставка 36 % з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки.

Тобто, із зазначеної анкети-заяви, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір процентів за користування кредитом.

За умовами договору сторони погодили обов`язковий щомісячний платіж 7 % від заборгованості (а.с. 10).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку (пеня за несвоєчасне погашення кредиту), то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Останній платіж на погашення заборгованості здійснений відповідачем 31 січня 2016 року.

Позивач звернувся до суду з позовом 11 березня 2019 року, тобто банком пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за щомісячними платежами, тому у задоволенні вимог щодо стягнення процентів слід відмовити.

Щодо стягнення комісії та пені, за період з 07 вересня 2006 року по 30 грудня 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

У наданій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів, комісії) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тому вимоги щодо стягнення суми комісії та пені, за період з 07 вересня 2006 року по 30 грудня 2018 року, у розмірі 1100 грн, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, у розмірі 243,84 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту, у розмірі 6 497, 11 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судовий збір, у розмірі 243,84 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: