РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/12080/17

пр. № 2/759/166/20

18 лютого 2020 року Святошинський районний суд м. Києва
у складі: головуючої судді Величко Т.О.,
при секретарі судових засідань Штанько В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про зобов"язання вчинити дії, виплату заробітної плати, трьох відсотків річних та інфляційних витрат, пені, моральної шкоди та серебньої заробітної плати за за час вимушеного прогулу та затримання видачі трудової книжки,
встановив:
В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов"язання вчинити дії, виплату заробітної плати, трьох відсотків річних та інфляційних витрат, пені, моральної шкоди та серебньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та затримання видачі трудової книжки.
В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказувала, що вона 07 квітня 2011 року, була прийнята на посаду перукаря до перукарні "Перукарня на Подолі», за адресою: АДРЕСА_1 . Що 23 липня 2017 року, з повідомлення на електрону пошту вона дізналася, що 03 травня 2017 року її було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № З-К від 23 травня 2017 року. Вказане звільнення її з посади перукаря вважає незаконним та безпідставним, оскільки Відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, що з наказом про звільнення з роботи її ознайомлено не було та копія його їй не видавалась, а лише надіслана на електрону пошту, що є порушнням вимог ст.ст. 47,149 КЗпП України.
Позивач вказувала, що 04 серпня 2017 року, вона звернулася до Відповідача з проханням надати копію Наказу та складенні акти про відсутність на робочому місті, але Відповідач їй відмовив.Позивач вказувала, що 09 березня 2017 року, за місцем роботи в перукарні « ОСОБА_4 на ОСОБА_5 » між нею та Відповідачем відбулась розмова під час якої вони досягли усної домовленості, що оскільки з боку Відповідача існує суттєва заборгованість по заробітній платі та виплатити її Відповідач не має можливості, то вона надає позивачу неоплачену відпустку до кінця квітня 2017 року, при цьому вона залишає її на посаді майстра-перукаря та сплачує за позивача податки.
Позивач вказувала, що 03 травня 2017 року вона вийшла на роботу, за місцем роботи в перукарню ОСОБА_4 на ОСОБА_5 ». Відповідач на протязі робочого дня не з`явився, за місцезнаходженням перукарні 04 травня 2017 року, під час телефонної розмови Відповідач вкотре повідомив, що не має можливості з нею розрахуватися, та на роботу вона може не виходити. Позивач зазначала, що вона попередила Відповідача, що звернеться до суду якщо борг по зарплаті найближчим часом не буде виплачений, саме цю обставину позивач ввважає причиною її звільнення з роботи 03 травня 2017 року.
Позивач вказує, що 19 травня 2017 року, листом на електрону пошту, до неї звернувся Відповідач з приводу відсутності на робочому місті в період з 11 березня 2017 р. по 30 квітня 2017 року, з 05 травня 2017р. по 15 травня 2017р. та 17 травня 2017 по 19 травня 2017 року. 22 травня 2017 року нею Відповідачу була надана письмова відповідь та долучена заява звільнити мене з роботи за власним бажанням з 22 травня 2017 року, на підставі ст. 38 КЗпП України та заява про виплату в день звільнення боргу по заробітній платі в сумі 24729 грн.

Позивач вказує, що заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем склалає з 01 січня 2016 р. по 09 березня 2017 року, становить 24729 грн.
Позивач також із посиланням на норми ст. 625 ЦК України, вважає що у зв"язку із простроченням виплати заробітної плати відповілдач має сплатити у відпвідності до існуючого боргу за період з 01 січня 2016 року по 09 березня 2017 року, борг становить 24729 грн.,3% річних та суму інфляційних виплат.
Згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог ( а.с.178 т.1) позивач збільшує раніше заявлені позовні вимоги із посиланням на п.8 , п.9 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» затвердженого Наказом Міністерства праці та іальної політики України від 08.06.2001 №260.

Позивач вказує, що згідно відповіді на адвокатський запит до Святошинського районного центру зайнятості, для встановлення чи є дійсним трудовий договір між Відповідачем та Позивачем. Згідно відповіді з центру зайнятості від 10.07.2018 за вих. №01-27/987, договір позивачем та ФОП ОСОБА_2 дійсний по теперішній час.

Позивач вказує, що заборгованість по зарплаті у Відповідача перед Позивачем виникла в січні 2016 року та непогашена до цього часу. Заборгованість підтверджується розрахунково-платіжними відомостям, які є додатки до відзиву на її позовну заяву були додані представником Відповідача та складає 31 801,87 грн. Заборгованість по зарплаті підтверджується тим, що в жодній розрахунково-платіжній відомості відсутні підписи позивача про отримання грошових коштів.

Позивач вказувала, що відповідач веде бухгалтерський облік та звітність с порушенням Законодавства України, а саме порушено вимоги п.3.9 Постанови Правління Національного банку оаїни від 15.12.2004 №637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» (яка діяла до 29.12.2017) .

Позивач вказує, що представником Відповідача додані акти про відсутність позивча на роботі, які датовані: 1) 16,18,20,22,24 - грудня 2016; 2) 23,25,27,29 - січня 2017; 3) 11,13,15,17,19,21,23,25,27,29,31 - березня 2017; 4) 01,03,05,07,09,11,13,15,19,21,23,25,27,29 - квітня 2017; 5) 05,07,11,13,15,17,19,21,23 - травня 2017.

Позивач вказує, що акти про її відсутність на роботі підписані майстром-перукарем - ОСОБА_6 та майстром манікюру ОСОБА_7 . Дані акти свідчать про їх фальсифікацію ОСОБА_2 та те, що вони підписані в один день, оскільки до кінця 2016 року позивач згідно умов трудового договору працювала перукарем по парним дням, а в січні 2017 року Відповідач на свій розсуд, без погодження зі позивачем та вимогами ч.1,2 ст.ЗЗ КЗпП, вирішила перевести працювати по непарним дням. Майстер манікюру ОСОБА_7 згідно умов трудового договору працює по парним дням і не могла підписувати вказані акти складені Відповідачем про її відсутність на роботі по непарним дням в 2017 році. З ОСОБА_7 до кінця 2016 року позивач працювали в одній зміні по парним дням. Майстер-перукар ОСОБА_6 згідно умов трудового договору працює по непарним дням і не могла підписувати акти складені Відповідачем про її відсутність на роботі по парним дням в грудні 2016 року. З ОСОБА_6 з початку 2017 року позивач працювали в 1 одній зміні по непарним дням; Акти про відсутність позивача на роботі за 23, 25, 27, 27, 29 січня 2017, майстром перукарем ОСОБА_6 не могли бути підписані, так як саме в цей час з 22.01.2017 по 31.01.2017 вони з нею знаходились поза межами України в Єгипті. Разом з нею здійснювали переліт на літаку в обидві сторони; Акт про відсутність на роботі за 29.04.2017 не відповідає дійсності, так як в цей день позивач з 8:00 до 20:00 перебувала на роботі. Вказує що, між нею та Лопатою була домовленість, що Відповідач приїде до перукарні і вони вирішать питання по виплаті позивачу заборгованості по зарплаті.

Позивач вказує, що Відповідач в порушення вимог ст.47 КЗпП в день звільнення її з роботи не видала в руки належно оформлену трудову книжку і не провела розрахунок у строки передбачені ст. 116 КЗпП. Також Відповідачем порушені вимоги пунктів 2.26 та 2.27 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників» затверджений Наказом від 29.07.1993 №58 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України (далі Інструкція).

Позивач вказувала, що її трудова книжка зберігається у ОСОБА_8 , хоча відповідно до вимог п.2.21-1 Інструкції - «трудові книжки працівників, які працюють у ФОП, зберігаються безпосередньо у працівників. ФОП роблять записи до трудових книжок про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі занятості». Позивач вказувала, що у ФОП ОСОБА_2 вона працює з 14.01.2011, майже з моменту її реєстрації як ФОП в Святошинському районі м. Києва. З того часу її трудова книжка Лопатою мені не поверталась.

Позивач вказує, що 22.05.2017 року надіслала на адресу Відповідача заяву «Про звільнення мене з роботи на підставі ст.38 КЗпП, заяву про виплату мені боргу по зарплаті на день звільнення та пояснення про приичини відсутності позивача на роботі.

Позивач вказує, що основний борг Відповідача по зарплаті перед Позивачем складає 31 801,57 грн. Відповідачу зараховані 3% річних 1757,28 грн. від простроченої суми. Відповідачу нараховані втрати від інфляції в сумі 4 168, 90 грн. за період з 23.05.2017 по 22.08.2018 від заборгованої заробітної плати 31 801,57 грн. Індекси інфляції заданими газети «Урядовий кур`єр». Згідно ч.З ст.549 ЦК України, Відповідачу нарахована пеня в сумі 11 771,60 грн. за період з 23.05.2017 по 22.08.2018 від заборгованої заробітної плати 31 801,57 грн. Ставки НБУ з офіційного сайту Національного банку України.

Також позивач вказує, що вважає за необхідне стягнути з Відповідача компенсацію за моральну шкоду в розмірі 24 000 грн. На момент звільнення в 2017 році, в державі мінімальна зарплата складала 3 200 грн. Вважаю, що 50% від розміру мінімальної зарплати, тобто 1 600 грн. х 5 місяців вимушеного прогулу в зв`язку з невидачею мені трудової книжки, є справедливою компенсацією за моральну шкоду.

Позивач із посиланням на вимоги ч.5 ст.235 КЗпП України , ст.27 Закону України «Про плату праці», Порядку затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», вказує, що згідно розрахунково-платіжних відомостей: № ВЗП-000008 за квітень 2017, зарплата складала 1 300 грн. та № ВЗП-000011 за квітень 2017 зарплата складала 1 276,80 грн., всього за квітень 2017 року зарплата складала 2 576,80 грн. Згідно розрахунково-платіжної відомості № ВЗП-000010 за травень 2017, зарплата складала 1 903,27 грн. Тобто за два останні місяці роботи в перукарні зарплата складала 4 480,07 грн., всього робочих днів за останні два місяці - 23 дня. Формула розрахунку: 4 480,07 (заробітна плата за останні два місяця роботи) : 23 (робочі дні в останні два місяці) = 194,78 грн. (середньоденна заробітна плата).23 (робочі дні у розрахунковому періоді) : 2 = 11,5 (середньомісячна кількість робочих днів і розрахунковому періоді) х 15 (місяців, час вимушеного прогулу в зв`язку з невидачею позивачу трудової книжки) = 172,50 х 194,78 грн. = 33 599,55 грн. (середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в зв`язку з невидачею позивачу трудової книжки).Тобто борг Відповідача перед Позивачем складає: 31 801,57 грн. (основний борг по доплаті) + 1 757,28 грн. (3% річних від простроченої суми заборгованості станом на 22.08.2018) +11771,60 грн. (пеня за період з 23.05.2017 по 22.08.2018) + 4 168,90 грн. (втрати від інфляції за період з 23.05.2017 по 22.08.2018) = 49 499,35 грн.

Позивач вказує, що враховуючи час вимушеного прогулу в зв`язку з невидачею трудової книжки, борг ваповідача перед Позивачем становить: 49 499,35 грн. (борг по зарплаті, 3% річних, пеня, втрати ід інфляції) + 24 000 грн. (моральна шкода) + 33 599,55 грн. (середня зарплата за час вимушеного ірогулу в зв`язку з не видачею трудової книжки) = 107 098,90 грн.

Позивач вказує, що згідно вимог абзацу 2 ч.2 ст.265 КЗпП - «Порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, становленої законом на момент виявлення порушення». Станом на 23.05.2017 - виявлення вборгованості по заробітній платі Відповідача перед Позивачем, мінімальна заробітна плата в державі складала 3 200 грн. Тобто до Відповідача повинні бути застосовані фінансові санкції в розмірі 3 200x3=9 600 грн.

А тому позивач просить суд позов задовольнити.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, вказували, що дійсно, 07.04.2011 року Позивач була прийнята на посаду майстра-перукаря до перукарні «Перукарня на Подолі», що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Оболонська, буд. 39. Роботодавцем Позивача була Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 .

Вказували, що статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 139 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідач вказувала, що до грудня 2016 року Позивач без жодних нарікань сумлінно виконувала покладені на неї обов`язки, однак, з грудня 2016 року працівник почав нехтувати своїми посадовими обов`язками, запізнюватись на роботу та взагалі не приступати до роботи, мотивуючи це влаштуванням свого особистого життя. Починаючи з грудня 2016 року Позивач дозволяла собі без будь-яких поважних причин та попереджень не з`являтися на роботу. Така дії Позивача негативно вплинули на підприємницьку діяльність Відповідача, так як остання не могла належним чином планувати діяльність свого підприємства, здійснювати записи до перукарні та отримувати відповідний дохід зі своєї підприємницької діяльності, при цьому систематично сплачувала відповідні податки за працівника, який систематично не з`являвся на робочому місці без поважних причин. Відсутність Позивача на робочому місці впродовж робочих днів, в яких Позивач мала працювати, зафіксовані відповідними актами про відсутність на робочому місці, складеними Відповідачем та підтвердженими особистими підписами інших працівників підприємства. Так, Позивач була відсутня на робочому місці впродовж всього робочого дня без повідомлення Відповідача та без будь-яких поважних причин:Грудень 2016 року - 18,20,22,24 числа місяця ( чотири дні);Січень 2017 року - 23,25,27,29 числа місяця (чотири дні); Березень 2017 року - 11,13,15,17,19,21,23,25,27,29,31 числа місяця (одинадцять днів); Квітень 2017 року - 01,03,05,07,09,11,13,15,19,21,23,25,27,29 числа місяця (чотирнадцятьднів); Травень 2017 року - 05,07,11,13,15,17,19,21,23 числа місяця (дев`ять днів).

Відповідач вказувала, що на будь-які телефонні дзвінки роботодавця Позивач не відповідала, мобільний телефон був поза зоною досяжності, або взагалі вимкнений. 16.05.2017 року Відповідач надіслав Позивачу лист, яким просив надати пояснення причин відсутності на робочому місці в період з 11.03.2017 року по 29.04.2017 року та в період з 05.05.2017 року по 15.05.2017 року. В іншому випадку Відповідачем буде кваліфіковано відсутність Позивача на робочому місці, як прогул без поважних причин. Вказаний лист було надіслано Позивачу цінним листом з описом вкладення. 18.05.2017 року Відповідач надіслав Позивачу лист, яким просив надати пояснення причин відсутності на робочому місці 17.05.2017 року. В іншому випадку Відповідачем буде кваліфіковано відсутність Позивача на робочому місці, як прогул без поважних причин. Вказаний лист було надіслано Позивачу цінним листом з описом вкладення. 20.05.2017 року Відповідач надіслав Позивачу лист, яким просив надати пояснення причин відсутності на робочому місці 19.05.2017 року. В іншому випадку Відповідачем буде кваліфіковано відсутність Позивача на робочому місці, як прогул без поважних причин. Вказаний лист було надіслано Позивачу цінним листом з описом вкладення.Однак, вказані листи були проігноровані Позивачем. Остання на зв`язок з роботодавцем не виходила, жодних пояснень причин відсутності на робочому місці не надавала.

Відповідач вказувала, що Позивач з 11.03.2017 року була відсутня на роботі протягом робочого дня 10 год. без поважних причин, Відповідач винесла наказ № 3-К від 23.05.2017 року про звільнення Позивача з 23.05.2017 року через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.Цим же наказом Відповідач повинна була провести повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Відповідач вказувала, що згідно п.2 п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 визначено, що прогулом під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Поняття «поважні причини», наявність яких не дає змоги роботодавцю вважати відсутність працівника на роботі прогулом без поважних причин, то згідно із судовою практикою (правовими позиціями Верховного Суду щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ) до поважних причин можна віднести, зокрема, такі: недопущення роботодавцем працівника до роботи, якщо для цього відсутні достатні підстави; невихід працівника на роботу, переведення на яку було здійснено з порушенням трудового законодавства; наявність медичних документів, що підтверджують неможливість виконання працівником своїх обов`язків; виклик до органів, явка до яких є обов`язковою (наприклад, прокуратура, суд, військовий комісаріат); наявність працівника на території підприємства, хоча й не на робочому місці; відмова від роботи, не передбаченої трудовим договором, або у зв`язку із станом здоров`я чи небезпечністю такої роботи для життя працівника; незаконна відмова роботодавця в наданні працівнику належних йому пільг.

Відповідач вказувала, що доказів поважних причин систематичного невиходу на роботу Позивачем надано не було. В той час, коли Позивач мала би бути на робочому місці, вона, без будь-якого попередження роботодавця перебувала за межами України на відпочинку.

Відповідач вказувала, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.Трудові книжки працівників, які працюють у підприємця, зберігаються безпосередньо у самих працівників. Це прямо зазначено в п. 2.211 Інструкції про трудові книжки. Тобто підприємець не повинен зберігати їх у себеІз листа Міністерства соціальної політики України від 29.06.2016 р. № 3475/0/10- 16/06 випливає, що відповідно до укладеного з працівником і зареєстрованого в державній службі зайнятості трудового договору під час прийняття працівника на роботу та звільнення з роботи підприємець самостійно вносить про це записи до його трудової книжки (абзац другий п. 2.21.-1 Інструкції про трудові книжки). Внесені підприємцем до трудової книжки записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою (абзац третій п. 2.21.-1 Інструкції про трудові книжки). На відміну від юридичної особи, підприємець не повинен зберігати трудові книжки найманих працівників: згідно з абзацом першим п. 2.21.-1 Інструкції про трудові книжки працівники, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг. Такі працівники зберігають трудові книжки в себе.

Відповідач вказувала, що враховуючи відсутність Позивача в день звільнення на робочому місці, хоча остання мата в цей день працювати, Відповідач не змогла ознайомити Позивача з наказом про звільнення, надати їй копію цього наказу, провести розрахунки та внести відповідний запис про звільнення до трудової книжки, яка знаходиться у Позивача.

Відповідач вказувала, що в день винесення наказу про звільнення, Відповідач надіслала на поштову адресу зареєстрованого місця постійного проживання Позивача лист № 12/05, яким повідомила Позивача про її звільнення та запропонувала з`явитися на роботу для проведення остаточного розрахунку з виплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та занесення відповідного запису про звільнення до трудової книжки. Вказаний лист було надіслано Позивачу цінним листом з описом вкладення.

Пізніше, 26.05.2017 року Відповідач повторно надіслала на поштову адресу зареєстрованого місця постійного проживання Позивача лист № 13/05, яким повідомила Позивача про її звільнення та запропонувала з`явитися на роботу для проведення остаточного розрахунку з виплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та занесення відповідного запису про звільнення до трудової книжки. Всі листи Відповідача були проігноровані Позивачем та залишені без відповіді. Після того, як листи почали повертатися до Відповідача без відповіді, остання звернулась до ПуАТ «Укрпошта» з заявою від 17.05.2017 року, в якій просила надати інформацію щодо вручення поштових відправлень на ім`я Позивача. Відповіддю № 101.8.5.3-Л-1699 від 06.06.2017 року ПуАТ «Укрпошта» повідомила, що Позивачем здійснено пересилання всієї кореспонденції на її ім`я та в телефонному режимі Позивач відмовилась від отримання кореспонденції від Відповідача. Відповідач вказувала, що вважає такі дії Позивача, щодо пересилання та відмови в отриманні кореспонденції від Відповідача умисним ухиленням Позивача від отримання наказу про звільнення, інших документів, з метою можливих маніпулювань обставинами та створенням штучних підстав для оскаржень звільнення.

Відповідач вказувала, що під час підготовчого провадження у даній справі Позивач визнала, що в період з 16.12.2016 року по 23.05.2017 року систематично перебувала за кордоном, в той час коли мала бути на робочому місці. Підтвердженням цьому буде слугувати оглянутий в ході судового розгляду закордонний паспорт Позивача, який підтвердить, що Позивач систематично, без поважних причин не з`явлалась на роботу. Відповідач вказувала, що твердження Позивача про те, що нібито між нею та Відповідачем була досягнута домовленість щодо надання Позивачу неоплачуваної відпустки до кінця квітня та збереження за нею робочого місця є надуманим та не підтвердженим жодним засобом доказування. Надання відпусток працівникам Відповідачем завжди оформлюється відповідними наказами, виданими на підставі заяв працівників та графіку відпусток. Вказану обставину також зможуть підтвердити свідки, допит яких буде проведено під час розгляду справи.

Відповідач вказувала, що відповідно до наказу № 4-К «Про надання відпустки» від 13.07.2016 року Позивачу, на підставі її заяви від 11.07.2016 року було надано відпустку строком 24 календарних днів з 18.07.2016 по 10.08.2016 року. Отже твердження Позивача про те, що між нею та Відповідачем було досягнуто певних усних домовленостей щодо надання неоплачуваної відпустки до кінця квітня та збереження за останньою робочого місця є надуманими, не підтвердженим жодним засобом доказування та повністю спростованими.

Відповідач вказувала, що дійсно має заборгованість з заробітної плати перед Позивачем за 2 половину квітня 2017 року в сумі 1 276 (одна тисяча двісті сімдесят шість гривень) 80 копійок та компенсації за невикористану відпустку в сумі 1 903 (одна тисяча дев`ятсот три гривні) 27 копійок, що підтверджується відповідною довідкою від 26.06.2018 року.Проте, Відповідач фізично не має змоги погасити вказану заборгованість перед Позивачем через те, що остання на робочому місці не з`являється, на телефонні дзвінки не відповідає, листи за адресою місця постійного проживання навмисно не отримує.Вказана заборгованість буде погашена Відповідачем, як тільки Позивач з`явиться за місцем своєї колишньої роботи для проведення з нею остаточних розрахунків та внесення запису про звільнення до трудової книжки.

Відповідач вказує, що додає до відзову подані дублікати розрахунково-платіжних відомостей з січня 2016 по травень 2017 року. Оригінали цих документів та іншої бухгалтерської документації були викрадені у Відповідача 01.06.2017 року, що підтверджується Висновком ДОП Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області.

Позивач посилається на те, що нею нібито подавались до Відповідача заява про звільнення від 22.05.2017 року, заява про виплату заборгованості по заробітній платі від 22.05.2017 року та звернення про погашення заборгованості по заробітній платі від 22.05.2017 року, копії даних заяв приєднані до матеріалів позову.

Відповідач вказує, що заява про звільнення від 22.05.2017 року, заява про виплату заборгованості по заробітній платі від 22.05.2017 року та звернення про погашення заборгованості по заробітній платі від 22.05.2017 року не отримувались. Вказані документи не містять доказів про їх отримання з боку Відповідача. На вказаних заявах відсутнє підтвердження про вручення Відповідачем, або відсутнє підтвердження про їх надіслання засобом поштового зв`язку на адресу Відповідача, а відтак, дані заяви не можуть бути належними та допустимими доказами того, що Позивач їх взагалі писала та подавала 22.05.2017 року, тобто за день до її звільнення, а не в будь-який інший час. Також, вказані заяви не мають жодного доказового значення у даній справі, так як вони жодним чином не спростовують факт систематичної відсутності Позивача на робочому місці, не містять посилання на поважні причини відсутності на роботі, не обґрунтовують заборгованість по заробітній платі. Відповідач просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати - відмовити в повному обсязі.

Суд заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази долучені до матеріалів справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач у справі 07 квітня 2011 року, по 03 травня 2017 року перебувала у трудових відносинах із ФОП " ОСОБА_2 та обіймала посаду перукаря у перукарні "Перукарня на ОСОБА_5 ", за адресою: АДРЕСА_1 , та була звільнена із посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № З-К від 23 травня 2017 року, що визнано сторонами у справі.
Судом встановлено, що як повідомила позивач у справі, у зв"язку із заборгованістю по заробітній платі відповідача, за домовленістю із відповідачем, вона була відсутня на робочому місці за згодою відповідача з 09.02.2017 року по 03.05.2017 року, але до роботи не стала, оскільки відповідвач 04.05.2017 року була відсутня в приміщенні перукарні " ОСОБА_9 ", за адресою: АДРЕСА_1 , в телефонній розмові повідомила, що не маж можливості розрахуватися та повідомила про відсутність необхідності виходити на роботу.
Судом встановлено, що із пояснень відповідача, що була домовленість із позивачем, що вона буде відсутня на роботі з 09.03.2017 року протягом двох тижнів, та по закінченню цього строку має вийти на роботу, та за час відсутності відповідач буде її табілювати та сплачувати податки, інших домовленостей не було.
Судом із пояснень свідка ОСОБА_7 встановлено, що позивач мала бути відсутня на роботі із дозволу відповідача з 09.03.2017 року протягом двох тижнів, про інщі домовленості свідку не відомо, та вказує, що позивач не вийшла на роботу, про що бачила переписку позивача із відповідачем у мобільному телефоні відповідача.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України остатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно до ст.81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.2. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної частиною другою статті 290 цього Кодексу різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача.3. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача.4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суддом встановлено, що згідно листа Державної Прикордонної служби України від 06.12.2019 року ( а.с.76 т.2) позивач була за межами України з 16.12.2016 р по 25.10.2016р, з 23.01.2017 р по 30.01.2017 р, з 11.03.2017 р по 29.04.2017 року.

Судом встановлено, що докази на які посилається позивач про існування домовленості із позивачем про її відсутність на робочому місці з 09.03.2017 року по 03.05.2017 року не заслуговують на увагу, та розцінені судом, як припущення, оскільки не визнані такі обставини відповідачем у порядку ч.1 ст. 82 ЦПК України, та не доведені позивачем належними, достатніми та допустими доказами.

Судом встановлено, що позивач була відсутня на роботі без поважних , що підтверджено поясненями позивача в період з 09.03.2017 року по 03.05.2017 року, оскільки позивач не надала заяву про відпустку на вказаний період, яка була направлена відповідачу, не надала суду наказ по відпустку, докази тимчасової непрацездатності, та докази поважності відсутності на роботі за вказаний період.

Судом встановлено, що позивач не надала суду докази, а також не повідомила про підстави звільнення від доказування у порядк ст. 82 ЦПК України, що вона при прийомі на роботу у 2011 році передала відповідачу свою трудову книжку для оформлення, серію та номер трудової книжки суду не вказала, докази про її зберігання її у відповідача суду не надала, та що у таку книжку внесено запис про зарахування позивача на посаду до ФОП ОСОБА_2 та звільнено із посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що позивач у справі попри відсутність на робочому місці без поважних причин з з 09.03.2017 року по 03.05.2017 року, написала на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 22.05.2017 року та про здійнення розрахунку по заробітній платі ( а.с.8,9 т.1), але доказів про направлення таких заяв на адреси відповідача до позовної зави не долучила.

Судом встановлено, що відповідач направляла на адресу позивача листи ( а.с.79,81,82,83,84) про необхідність позивачу повідомити про причини відсутності на робочому місці та про прийняття рішення вже про звільнення.

А тому суд дійшов висновку, що позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин в період з 09.03.2017 року по 03.05.2017 року, а тому позов в частині позовних вимог щодо зобов"язання відповідача скасувати наказ №3-к від 23.05.2017 року "Про звільнення" на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, внесення відповідного запису до трудової книжки позивача,зобов"язання звільнити з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України та внесення відповідного запису до трудової книжки та видачі трудової книжки, зоов"язання виплатити середню заробітну плату за вимушені прогули в зв"язку із невидачею трудової книжки не доведений, та задоволенню не підлягає.

Судом встанволено, що згідно заявлених позовних вимог позивач посила суд також стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 31 801,57 грн за період з 20.01.2016 року по 25.05.2017 року, 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 1757,28 грн, розмір інфляції в сумі 4168,90 грн,пеню за порушення виконання зобов"язання у розмірі 11771,60 грн.

Відповідач та представник відповідача проти таких позовних вимог також заперечували, вказували, що із відповідачем не проведено розрахунок по заробітній платі лише за період з другої половини квітня 2017 року в сумі 1276,80 грн, та компенсація за невикористану відпустку в сумі 1903,27 грн, оскільки позивач не з"являлась на роботі та не отримала.

Відповідач повідомила суду, що до відзову були долучені дублікати розрахунково-платіжних відомостей за період січня 2016 року по травень 2017 року, оскільки оригінали були викралдені у відповідача, що підтверджується Висновком ДОП Баришівського відділення поліції переясллав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області. Вказує, що у викрадених оригіналах розрахунково-платіжних відомостей за період січня 2016 року по травень 2017 року був наявний підпис про отримання заробітної плати позивачем.

Суд до таких тверджень відповідача суд ставиться критично, оскільки вони не підтверджені належними та допустими доказами у разі наявнсті спору щодо невиплаченої заборгованості по заробітній платі, та відповідач не довела суду, що така заборгованістьпо зарплаті була виплачена позивачу, оскільки , відповідач не довела чи був наявний підпис позивача на викраденому оригіналі розрахунково-платіжних відомостей за період січня 2016 року по травень 2017 року, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню частково та стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі з січня 2016 року по 30.04.2017 року.

Задоволенню судом не підлягають позовні вимоги, щодо стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 1757,28 грн, розмір інфляції в сумі 4168,90 грн,пеню за порушення виконання зобов"язання у розмірі 11771,60 грн., оскіллки таки вимоги негрунтуються на нормах чинного законодавства України.

Так Верховний Суд України у своїй Постанові від 20.01.2016 р. у справі №6-2759цс15 зробив висновок, що до правовідносин з приводу затримки виконання рішення суду виплати грошової допомоги не може застосовуватися ст. 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає цивільну відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. До таких правовідносин мають застосовуватися положення Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють порядок та строки виконання судового рішення. Норма, передбачена ст. 625 ЦК України, не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Задоволення судом моральної шкоди також не підлягає, оскільки позивач не довела суду та не надала суду докази, у чому виявилися її моральні страждання, яких втрат вона зазнала внаслідок яких протиправних дій відповідача, внаслідок чого завдано моральну шкоду.

Куруючись ст.ст. 3-15,76-81,141,259,268,354 ЦПК України, ст.ст. 40,11,.117,235,237 КЗпП України,суд

ухвалив :
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ФОП " ОСОБА_2 , код платника податків НОМЕР_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 20 січня 2016 року по 30.04.2017 року включно у розмірі 29 098 (двадцять дев"ять тисяч вісімсот дев"яносто вісім)грн.70 коп.
В решті позовних вимог- відмовити.
Стягнути з ФОП " ОСОБА_2 , код платника податків НОМЕР_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 на користь Держава Україна судовий збір у розмірі 768 грн.40 коп.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з часу проголошення.

Суддя Т.О. Величко