КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/1342/18
Головуючий у першій інстанції - Величко Т.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2974/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління пенсійного фонду України в місті Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, відповідно до якої просив встановити факт виконання ним трудових функцій за професією наладчика-монтажника випробувального виробництва.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що працював в ДП «Завод «Генератор» слюсарем-електромонтажником з 25 червня 1990 року по 25 квітня 1995 року та за вказаний час роботи заявнику до встановленої діючим законодавством щорічної відпустки, додатково надавалось 12 робочих днів, хоча його робоча спеціальність, що записана в трудову книжку, не відноситься до «Списку №1 чи №2 виробництв, цехів, професій та посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах» затверджених Постановою Ради міністрів СССР № 1173 від 22 серпня 1956 року.

Посилаючись на лист від ДП «Завод «Генератор» №8/859 від 02 вересня 2014 року, ОСОБА_1 вказує, що його спеціальність за виконуваними роботами з 06 лютого 1980 року по 14 червня 1988 року відносилась до Списку №2 і він має право на пільгові умови щодо виходу на пенсію. Проте, незрозумілим заявнику є надання додаткової відпустки строком 12 робочих днів з 25 червня 1990 року по 25 квітня 1995 року, оскільки відповідно до колективного договору за записаною в трудовій книжці професією ОСОБА_1 повинні були надавати лише 6 робочих днів до основної відпустки.

Заявник вказував, що незважаючи на його неодноразові запити щодо того, чому йому додатково надавалась така відпустка, представники заводу «Генератор» не змогли надати пояснення.

Тому заявник вважає, що в період з 25 червня 1990 року по 25 квітня 1995 року фактично виконував ті ж самі роботи, що і з 06 лютого 1980 року по 15 червня 1988 року, що належать до Списку №2, та що до його трудової книжки внесені недостовірні записи щодо професії, за якою він працював.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року провадження у вказаній цивільній справі закрито згідно до положення п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в поданій заяві до суду він не просив встановлювати факти щодо трудового стажу, а просив встановити невідповідність запису його професії в трудовій книжці з тими функціональними обов`язками, які він виконував, що суттєво вплинуло на його трудовий стаж. Вважає, що у даному випадку неправомірними були не дії Пенсійного фонду, а дії підприємства-працедавця, що допустило неналежний запис у трудовій книжці.

Апелянт вказує, що судом задовольнялись його клопотання, відповідно до яких судом виносились ухвали про витребування доказів, проте дані ухвали не були виконані, суд першої інстанції не вжив належних дій для їх виконання, чим, на думку апелянта, дискредитував саму систему судочинства та повагу до судової системи в очах громадян.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта , вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції закриваючи провадження у даній цивільні справі мотивував своє рішення тим, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо трудового стажу (для призначення пенсій та допомоги по тимчасовій непрацездатності, нарахування надбавок та інших пільг), так як встановлення факту на підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника законом встановлено окремий порядок, з урахуванням якого особа для розгляду питання про підтвердження факту виконання норм обслуговування має звертатися до спеціально створеної Пенсійним фондом комісії та за результатами прийняття цією комісією відповідного рішення, особа не позбавлена можливості його оскаржити в Пенсійному фонді України або до суду. Вказано, що особа має право звертатися за захистом свого права в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у даній цивільній справі відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, відповідно до якого просив встановити факт виконання ним трудових функцій за професією наладчика-монтажника випробувального виробництва, оскільки вважає, що він має право на пільгові умови щодо виходу на пенсію.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637 (далі - Порядок), за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 20 Порядку передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Додатково в довідці наводяться такі відомості: стосовно трактористів-машиністів підприємств сільського господарства (в тому числі колгоспів) - про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції; стосовно жінок, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами на підприємствах сільського господарства (в тому числі в колгоспах) - про виконання встановлених норм обслуговування; стосовно жінок, які працюють на вирощуванні, збиранні та післязбиральному обробленні тютюну, - про зайнятість на перелічених роботах протягом повного сезону.

У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника визначено Порядком підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 10 листопада 2006 року (далі - Порядок підтвердження періодів роботи).

Пунктом 3 Порядку підтвердження періодів роботи передбачено, що підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі - підтвердження стажу роботи), здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі - Комісії).

За змістом пунктів 5, 6 вказаного Порядку комісія є спеціально створеним колегіальним органом, основним завданням якої є розгляд заяв про підтвердження стажу роботи та прийняття рішень щодо підтвердження стажу роботи або про відмову в його підтвердженні в установленому порядку.

Пунктом 10 Порядку підтвердження періодів роботи передбачено, що рішення про результати розгляду заяви приймаються більшістю голосів членів Комісії, присутніх на засіданні, підписується головою або його заступником.

Рішення Комісій можуть бути оскаржені в Пенсійному фонді України або в судовому порядку (пункт 16 Порядку підтвердження періодів роботи).

Таким чином, для встановлення факту на підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника законом встановлено окремий порядок, з урахуванням якого ОСОБА_1 мав звернутися до спеціально створеної пенсійним фондом комісії та за результатами прийняття цією комісією відповідного рішення не позбавлений можливості його оскаржити в Пенсійному фонді України або до суду.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц, провадження № 61-27847св18.

Окрім того, вказане підтверджується також Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, де зазначено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду України, а не судами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для закриття провадження в даній цивільній справі, оскільки чинним законодавством передбачено спеціальну процедуру для встановлення факту на підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.

Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_1 звертався до органів пенсійного фонду у порядку, передбаченому пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637, а також немає відомостей про те чи отримував апелянт відповідне рішення про задоволення чи відмову у задоволенні його заяви, оскільки отримавши відмову органу, який призначає пенсії, у разі незгоди з його рішенням, на підставі статті 105 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та частини другої статті 124 Конституції України, ОСОБА_1 має право звернутися за захистом свого права в суд, але не із заявою про встановлення факту виконання трудових функцій, що дають право на призначення пенсії, а зі скаргою на рішення органу Пенсійного фонду України за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року у справі № 542/572/16-ц, провадження № 61-15958св18 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2019 року у справі № 352/252/19, провадження № 61-16241 ск 19.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 26 лютого 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв