Справа №702/91/20
Провадження №2/702/112/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області

під головуванням судді: Мазай Н. В.

за участю секретаря судового засідання: Кольц І.С.

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

позивач ОСОБА_3 , представник позивача ОСОБА_4 : не з`явились

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Монастирище в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним в частині (пункту 24) договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису),

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним в частині (пункту 24) договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Позов мотивує тим, що в провадженні Монастирищенського районного суду перебуває цивільна справа № 702/677/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) не дійсним. Предметом спору вищевказаного договору є те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про встановлення права користуватися земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо земельних ділянок кадастровий номер: :03:001:0227, :03:001:0226.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11.10.2013 року, виданого повторно, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_5 вище вказані земельні ділянки були успадковані ОСОБА_1 , що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається, що спірний договір слід визнати недійсним з тих підстав, що він не був посвідчений нотаріально, як це передбачено п. 24 спірного Договору.

У зв`язку з цим, ОСОБА_3 вважає за необхідне звернутися з даним позовом до суду, щоб у судовому порядку визнати недійсним пункт 24 Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.10.2012 року.

Пункт 24 спірного Договору передбачає, що даний договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Глава 33 ЦК України не передбачає жодних вимог до укладення договору емфітевзису. Тобто, вимога щодо нотаріального посвідчення договору емфітевзису у законодавстві відсутня.

Однак, оскільки у спірному договорові є пункт, який вказує, що договір підлягає нотаріальному посвідченню, то позивач вважає, що його слід визнати не дійсним, з тих підстав, що згідно законодавства це не є обов`язковою умовою договору.

Оскільки, спірний Договір так і не було посвідчено нотаріально, відповідно у даному пункті Договору правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, тому слідуючи приписам ст. 203 ЦК України, його слід визнати недійсним.

Просить суд визнати недійсний пункт 24 Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду 22.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі.

08.05.2020 відповідачкою подано відзив на позовну заяву, за змістом якого із поданою позовною заявою незгідна, вважає її безпідставною, необгрунтованою і такою, що не базується на нормах права з огляду на наступне.

Так, відповідно до договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.10.2012 року, ОСОБА_5 передала в користування ОСОБА_3 дві земельні ділянки, площею 2,5216 га, кадастровий номер 030000227, інша - площею 2,522 га без кадастрового номера на строк 49 років. Даний договір, складений на спеціальному бланку, який містить голограму серії та номера, підписаний сторонами і посвідчений приватним нотаріусом Романовським Б.П., на що вказують відповідні підписи та печатка.

Виходячи зі змісту даного договору сторони дійшли згоди, щодо його нотаріального посвідчення, а тому звернулися до приватного нотаріуса Романовського Б.П., який склав договір в трьох примірниках, з яких один примірник зберігається в справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Романовського Б.П., а інші надалися сторонам, на що вказує пункт 26 Договору.

Тому, посилання представника позивача, що спірний Договір так і не було посвідчено нотаріально і при цьому як додаток надається ним копія Договору з наявними підписом та печаткою нотаріуса є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Якщо представник позивача особисто визнає факт відсутності нотаріального посвідчення Договору, то це свідчить про те, що такий Договір не складався безпосередньо самим нотаріусом Романовським Б.П., а має місце підроблення документа.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного Кодексу передбачені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Враховуючи положення ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, законодавство не містить саме таку підставу недійсності, на яку посилається представник позивача, а саме, що згідно законодавства нотаріальне посвідчення не є обов`язковою умовою договору.

Вказану умову договору, щодо його нотаріального посвідчення, ОСОБА_3 як сторона договору, для себе визначила добровільно і напевне дана умова відповідала її внутрішній волі в момент укладення такого Договору, оскільки зазначений відповідний підпис. Тому, якщо сторона спочатку узгодивши всі умови Договору, в тому числі, щодо його складання приватним нотаріусом та подальшого ним посвідчення, підписала Договір, то це свідчить виключно про добровільність волевиявлення, і не надає право визнавати конкретний пункт Договору недійсним, з тієї підстави, що він не є обов`язковою умовою Договору, оскільки це не відповідає нормам права.

Разом з цим, представник позивача стверджує, що оскільки Договір не було посвідчено нотаріально, відповідно у даному пункті Договору правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому відповідно до вимог ст.203 ЦК України, його слід визнати недійсним.

З даного приводу зазначає, що Договір був підписаний сторонами 17.10.2012 року. Суть Договору полягає в тому, що власник земельних ділянок надає в користування землекористувачу конкретні земельні ділянки на визначений Договором строк. Відповідно до інформаційних довідок №199529366 та №6 від 09.02.2020 року, державна реєстрація Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.10.2012 року проведена 06.02.2017 року, що свідчить про фактичну передачу в користування земельних ділянок позивачу, а відтак правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків і такі наслідки мають місце на даний час, оскільки земельні ділянки обробляються позивачем.

Крім цього, враховуючи, що з часу підписання Договору позивачем, пройшло більше трьох років, просить суд застосувати строк позовної давності.

Відповідач просить в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до неї - ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 24 Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.10.2012 року, відмовити повністю.

Ухвалою суду 02.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлені у встановленому законом порядку. На адресу суду представник позивача надала клопотання про розгляд справи без участі позивача та її як представника.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення позовних вимог просить в задоволенні позову відмовити та пояснила, що за змістом договору сторони добровільно узгодили його положення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував повністю, підтримав поданий відзив. Просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності та в позові відмовити.

Заслухавши відповідача, представника відповідача, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 17.10.2012 було укладено договір про встановлення права користуватися земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно якого ОСОБА_5 передала в користування ОСОБА_3 дві земельні ділянки, площею 2,5216 га, кадастровий номер 030000227, інша - площею 2,522 га без кадастрового номера на строк 49 років (далі Договір) (а.с.15-18).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 199529366, що була сформована 09.02.2020 року, - 06.02.2017 року (номер запису 18903865) державним реєстратором виконавчого комітету Монастирищенської міської ради Лісніченко Р.М., було проведено державну реєстрацію договору встановлення емфітевзису (предметом договору є земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0227, площею 2,5216 га, що розташована в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області), серія та номер: б/н, виданий 17.10.2012, видавник: приватний нотаріус Романовський Б.П., підстава внесення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33754234 від 08.02.2017; вид речового права: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); строк дії 49 років; правокористувач- ОСОБА_6 , власник земельної ділянки- ОСОБА_5 (а.с.10-11).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 199529390, що була сформована 09.02.2020 року, - 06.02.2017 року (номер запису 18904903) державним реєстратором виконавчого комітету Монастирищенської міської ради Лісніченко Р.М., було проведено державну реєстрацію договору встановлення емфітевзису (предметом договору є земельна ділянка, кадастровий номер :03:001:0226, площею 2,5216 га, що розташована в адміністративних межах Шабастівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області), серія та номер: б/н, виданий 17.10.2012, видавник: приватний нотаріус Романовський Б.П., підстава внесення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33755273 від 08.02.2017; вид речового права: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); строк дії 49 років; правокористувач- ОСОБА_3 , власник земельної ділянки- ОСОБА_5 (а.с.12-13).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданого повторно 11.10.2013 року, (а.с.14).

Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 199529366 та № 199529390, що були сформовані 09.02.2020 року власником земельних ділянок кадастровий номер :03:001:0227, :03:001:0226 є ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер: 22ц/793/2074/17, виданий 17.10.2017, видавник: Апеляційний суд Черкаської області (а.с.10-13).

Позивач оспорює пункту 24 Договору відповідно до якого він вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (а.с.18).

Статтями 11 та 509 ЦК України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк, є договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Суд зазначає, що законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо форми договору емфітевзису. Однак, ним передбачається обов`язкова державна реєстрація договору емфітевзису, для проведення якої потрібно подати відповідний підтверджуючий документ (в даному випадку договір). Тож договір емфітевзису має бути укладений в письмовій формі. Обов`язкового нотаріального посвідчення договір емфітевзису не вимагає, однак такий договір відповідно до ст. 209 ЦК України може бути нотаріально посвідчений за домовленістю сторін.

Надана позивачем суду завірена з оригіналом копія Договору, який міститься в матеріалах справи (а.с.15-18), він складений на спеціальному бланку, який містить голограму серії та номера, підписаний сторонами і посвідчений приватним нотаріусом Романовським Б.П., на що вказують відповідні підписи та печатка на договорі, що суперечить посиланням позивача про цю обставину в позовній заяві.

Виходячи зі змісту Договору сторони дійшли згоди, зокрема і щодо його нотаріального посвідчення, а саме передбачили це в п. 24 Договору.

Даний договір складено в трьох примірниках, один з яких зберігається в справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Романовського Б.П., інші видаються сторонам ( п. 26 Договору).

Умову Договору, щодо його нотаріального посвідчення, позивач ОСОБА_3 як сторона договору, для себе визначила добровільно, дана умова відповідала її внутрішній волі в момент укладення такого Договору, про, що зазначено в п. 28 та 29 Договору та підтверджено її підписом. Позивач за змістом позовних вимог не заперечує дійсність її підпису в Договорі.

Доказів протилежного суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, положення ст. 209 ЦК України, за змістом якої, крім іншого за бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений, не надання суду доказів відсутності вільного волевиявлення сторін та доказів не погодження сторонами умов Договору, при нотаріальному посвідченні Договору чи за відсутності нотаріального посвідчення Договору, суд вважає, що вимога позивача про скасування п. 24 Договору в зв`язку з відсутністю обов`язку його нотаріального посвідчення визначеного Законом, не підлягає до задоволення.

Суд відхиляє доводи позивача про наявність підстав для визнання п. 24 Договору недійсним, з посиланням на те, що оскільки Договір не було посвідчено нотаріально, відповідно у даному пункті Договору правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, тому слідуючи приписам ст.203 ЦК України, його слід визнати недійсним, мотивуючи наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.ч 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) вчинений у письмовій формі, підписаний сторонами 17.10.2012.

Суть Договору полягає в тому, що власник земельних ділянок надає в користування землекористувачу конкретні земельні ділянки на визначений Договором строк. Відповідно до інформаційних довідок №199529366 та №6 від 09.02.2020 року. Державна реєстрація Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 17.10.2012 року проведена 06.02.2017 року, що свідчить про фактичну передачу в користування земельних ділянок позивачу, а тому суд вважає, що правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків і такі наслідки мають місце. Доказів протилежного суду не надано.

Надана позивачем суду завірена з оригіналом копія Договору, який міститься в матеріалах справи (а.с.15-18), про, що вже зазначалося вище, він складений на спеціальному бланку, який містить голограму серії та номера, підписаний сторонами і посвідчений приватним нотаріусом Романовським Б.П., на що вказують відповідні підписи та печатка на договорі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Оспорювання факту нотаріального посвідчення Договору не є предметом даного позову, а тому враховуючи докази, наявні в матеріалах справи та описані вище, зокрема сам Договір, суд вважає, що посилання представника позивача на те, що правочин у пункті 24 Договору не був спрямований на реальне настання правових наслідків не знайшли свого підтвердження в суді, є не обгрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене.

У випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, перебіг позовної давності обчислюється з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Про правильність застосування даних норм права свідчить постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Оскільки, судом встановлено, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не порушено, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Отже на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним в частині (пункту 24) Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) з підстав зазначених позивачем в позовній заяві.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2-7, 9-13, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним в частині (пункту 24) договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 25 листопада 2020 року.

Суддя Н. В. Мазай