КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9996/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 березня 2020 року (суддя Козлов Р.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

встановив:

у жовтні 2019р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів за період з 12 квітня 2019р. по 15 жовтня 2019р. у сумі 102107грн 01коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 1 жовтня 1999 рокуперебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2003 року, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Московського районного суду міста Києва від 16 березня 2001 року стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 16 березня 2001 року до його повноліття. На виконання зазначеної постанови 16 березня 2001 року видано виконавчий лист №2-1476/1, який 4 квітня 2001р. був направлений для виконання до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в місті Києві.

Позивач зазначала, що згідно довідки про доходи №12 від 11 січня 2002 року та довідки №23 від 25 січня 2002 року, виданої управлінням податкової міліції ДПА України в місті Києві, з відповідача були утримані аліменти тільки з жовтня по грудень 2001 року. З довідки про доходи № 220 від 23 вересня 2002 року, виданої управлінням податкової міліції ДПА України в місті Києві, вбачається сплата аліментів з січня по липень 2002 року, після чого відповідач припинив сплачувати аліменти.

Позивач посилалася на те, що у зв`язку із втратою оригіналу виконавчого листа, 7 липня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва був виданий його дублікат, а рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2010 року ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав відносно їх сина.

Позивач стверджувала, що з 22 липня 2002 року по 30 липня 2010 року вона аліментів не отримувала, відповідач почав сплачувати аліменти тільки у 2017 році, що внаслідок тривалої несплати відповідачем аліментів з його вини утворилася заборгованість

у розмірі 102 107грн 01коп., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів №20550600/20 від 3 жовтня 2019 року, виданим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої службим. Київ ГТУЮ у м. Києві Лазюком Д.М., тому розмір пені за період з 12 квітня 2019р. по 15 жовтня 2019р. становить 210 576грн 04коп., а згідно ст. 196 СК України з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі 102 107грн 01коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 березня 2020 року, в якому виправлено описки ухвалою судді від 11 вересня 2020 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 102107грн 01коп. та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, помилковість висновків суду щодо доведеності позовних вимог, оскільки надані позивачем розрахунки заборгованості суперечать один одному та не відображають дійсний розмір заборгованості по сплаті аліментів.

Також відповідач вважає, що жодні звіти ДП «НАЕК «Енергоатом» та розрахунки заборгованості, надані ВДВС в 2018 та 2019 роках, не є належними та допустимими доказами визначення заборгованості зі сплати аліментів, оскільки вони не містять повний щомісячний розрахунок заборгованості та період виникнення оплат (конкретний місяць), не відповідають формі, визначеній в додатку № 15 до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 з подальшими змінами.

Крім того, відповідач зазначає, що судом не перевірений наданий позивачем розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, який обрахований без урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду.

Також суд не врахував відсутність його вини у виникненні заборгованості по аліментам за період з 17 грудня 2010р. до 2017р., оскільки за домовленістю з позивачем він погодився не заперечувати проти позбавлення його батьківських прав, а позивач запевнила, що не буде мати до нього майнових вимог по сплаті аліментів та звернеться до виконавчої служби із заявою про припинення виконавчого провадження. 17 грудня 2010р. позивач написала заяву до виконавчої служби про відсутність претензій по виплаті аліментів, до серпня 2017р. до нього не зверталася, а державним виконавцем не вчинялися жодні дії щодо примусового стягнення аліментів та повідомлення його про існування заборгованості, тому йому не було відомо про відкрите виконавче провадження.

Відповідач зазначає, що поза увагою суду залишилися також його доводи щодо тяжкого матеріального та сімейного стану, оскільки на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, дружина перенесла складну операцію, потребує вартісної та тривалої реабілітації, єдиним джерелом доходу в сім`ї є його заробітна плата, з якої на протязі кількох років здійснюється відрахування у розмірі більше 50%, у зв`язку із чим утворився борг по квартплаті.

Крім того, відповідач посилається на те, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №20550600/20 від 3 жовтня 2019 року є недостовірним, оскільки з листопада 2018р. аліментні зобов`язання були припинені у зв`язку із досягненням дитиною 18 років, тому за період з 12 квітня 2019р. по жовтень 2019р. заборгованість виникнути не могла; незважаючи на подані ним докази та визнання позивачем обставин відсутності заборгованості станом на 17 грудня 2010р., суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про виникнення заборгованості з 2001 року; також суд безпідставно відмовив у долучені до матеріалів справи розрахунку державного виконавця від 5 лютого 2020р.

№20550600/20, за яким розмір заборгованості станом на 6 грудня 2019р. складає 33 469грн 07коп. та який дозволяє встановити період виникнення розрахунку, суми виплат аліментів та динаміку погашення заборгованості; також суд не врахував положення абзацу 2 ч. 1 ст. 196 СК України та накладення на нього штрафу. 11 березня 2020р. державним виконавцем Лазюком Д.М. був здійснений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів на основі правильного визначення періоду заборгованості та здійснених виплат, яка станом на 3 листопада 2019р. складає 41 178грн 67коп., а станом на 14 квітня 2020р. заборгованість погашена у повному обсязі, тому відповідач вважає, що заявлений позивачем розмір пені є непропорційним, значно перевищує завдані збитки та не повинен бути застосований після припинення аліментних зобов`язань та повного погашення суми заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Власенко Ю.В. просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, та безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки розрахунок пені позивачем здійснено на підставі звіту про здійснення відрахування ДП «НАЕК «Енергоатом» вх. №10402 від 24 квітня 2019 року, розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №20550600/20 від 3 жовтня 2019 року, а також відповідно до вимог ч. 1 ст. 196 СК України та висновків Великої Палати Верховного Суду. Також представник позивача вважає доведеним наявність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки останній знав про ухвалення рішення про стягнення аліментів, знав про примусове стягнення, однак почав сплачувати борг та поточні аліменти у примусовому порядку лише з липня 2017р. Не заслуговують на увагу також посилання відповідача на його матеріальний та сімейний стан, оскільки утримання відповідачем двох дітей та дружини, сплата комунальних послуг не звільняють його від обов`язку вчасно сплачувати аліменти на спільного сина.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 жовтня 2020р. відповідачу відмовлено у прийнятті та долучені до матеріалів справи нових доказів.

23 жовтня 2020р. до Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про приєднання до матеріалів справи в якості доказу листа державного виконавця Лазюка Д.М. від 19 жовтня 2020р. №20550600/20, в якому останній повідомив, що в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №20550600/20 від 3 жовтня 2019р. не врахована заява стягувача від 17 грудня 2010р. про відсутність заборгованості та допущено помилку в розрахунку, вірна сума боргу станом на 3 жовтня 2019р. складала 41 178грн 67коп.

26 жовтня 2020р. до Київського апеляційного суду надійшли заперечення представника позивача - адвоката Власенка Ю.В. на клопотання про приєднання доказів.

Апеляційний суд не вбачає правових підстав для прийняття листа державного виконавця Лазюка Д.М. від 19 жовтня 2020р. в якості доказу, оскільки даний документ не досліджувалися судом першої інстанції та не існував на час ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2003 року.

Постановою Московського районного суду міста Києва від 16 березня 2001 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 16 березня 2001 року і до його повноліття.

16 березня 2001 року Московським районним судом міста Києва виданий виконавчий лист №2-1476, який 4 квітня 2001р. був направлений до виконання до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в місті Києві (с.с.10).

За поданням державного виконавця відділу державної виконавчої службиПечерського районного управління юстиції в місті Києві Кваснюк Н.В. у зв`язку із втратою оригіналу виконавчого листа, Голосіївським районним судом міста Києва 7 липня 2010 року було видано його дублікат (с.с.15-17).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2010 року ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав відносно його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.18).

Згідно довідки-розрахунку державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в місті Києві Кваснюк Н.В., станом на 30 липня 2010 року сума заборгованості складала 46 167грн 11коп.

Відповідно до довідки-розрахунку №386/14 від 17 жовтня 2012 року державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в місті Києві Юркевич К.А., сума заборгованості зі сплати аліментів станом на 1 жовтня 2012 року складала 73 328грн 39коп.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах №155/8 від 8 листопада 2017 року, складеного державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві Прищепа А.Г., станом на 21 грудня 2017 року заборгованість складала 144 323грн 62коп.

За розрахунком заборгованості по аліментах №155/8 від 5 квітня 2018 року заборгованість відповідача по аліментам станом на 5 квітня 2018 року складала 151 235грн 64коп.

Листом головного бухгалтера ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 12 червня 2018 року підтверджено утримання аліментів з ОСОБА_1 і зазначено, що станом на 8 червня 2018 року заборгованість склала 140 462грн 34коп.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №20550600/20 від 3 жовтня 2019 року, наданим головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої службим. Київ ГТУЮ у м. Києві Лазюком Д.М., станом на жовтень 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим документом № 2-1476/1 складає 102 107грн 01коп. (с.с.36).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №20550600/20 від 5 лютого 2020р. ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті аліментів станом на 6 грудня 2019р. у розмірі 33 469грн 07коп., а станом на лютий 2020р. - у розмірі 20 378грн 38коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача утворилася заборгованість, розмір якої визначений у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №20550600/20 від 3 жовтня 2019 року, тому позивач має право на отримання пені за прострочення сплати аліментів, розмір якої позивачем розраховано відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які

сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Згідно с. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

17 грудня 2010 року ОСОБА_5 у заяві до ВДВС Печерського РУЮ м. Києва зазначила, що претензій по виплаті заборгованості по аліментам ОСОБА_1 не має.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованості по аліментам виникла з 17 грудня 2010 року, що відповідач не заперечував.

Доводи відповідача, що заборгованість виникла не з його вини, так як він не був обізнаним про наявність відкритого виконавчого провадження, а позивач упевнила його, що відмовиться від стягнення аліментів після його згоди на позбавлення батьківських прав, підтвердження під час судового розгляду не знайшли.

Відповідач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти на сина, доказів відмови ОСОБА_2 від отримання аліментів суду не надано, а відтак ОСОБА_1 був зобов`язаний щомісячно сплачувати аліменти на сина ОСОБА_3 .

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СКвідповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку

відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Під час судового розгляду будь-яких належних доказів неможливості сплачувати аліменти відповідачем суду надано не було, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасну сплату аліментів у вигляді пені.

Згідно ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Отже, розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається виконавцем, а не стягувачем чи боржником. Лише визначивши розмір такої заборгованості, можна обчислювати неустойку. Суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Згідно ст. 195 СК України, у редакції до 8 липня 2017 року, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував на час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до ст. 195 СК України, редакція якої діє на час розгляду справи судом, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Частиною 6 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» також визначено, що у разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця.

За обставинами справи вбачається, що з березня 2007 року ОСОБА_1 працює в ДП «НАЕК «Енергоатом», а відтак заборгованість по аліментам повинна була визначатися, виходячи із його заробітної плати, отриманої на вказаному підприємстві.

Наявні у матеріалах справи розрахунки заборгованості ОСОБА_1 по аліментам, як від 3 жовтня 2019 року, на який посилається позивач, так і від 5 лютого 2020 року, на який посилається відповідач, не містять щомісячного розрахунку заборгованості та розміру заробітної плати, який отримував відповідач у період, коли виникла заборгованість.

У зазначених розрахунках розмір заборгованості вказаний щорічний, починаючи з 17 грудня 2010 року, а розрахунок від 3 жовтня 2019 року, на який посилається суд першої інстанції, взагалі не містить розміру доходу, з якого обраховані аліменти.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за

невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Таких правових висновків щодо порядку обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц.

Згідно з ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Аналогічні положення містить п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 з подальшими змінами.

Форма розрахунку заборгованості зі сплати аліментів визначена у додатку № 15 до Інструкції.

Однак, в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості по щомісячним платежам, виконаний державним виконавцем згідно вищезазначеної інструкції.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву посилався на вказані обставини, однак суд першої інстанції вказані заперечення не перевірив і не врахував норми матеріального права, які визначають порядок нарахування заборгованості по аліментам та порядок нарахування пені, і прийшов до помилкового висновку, що пеня підлягає стягненню із розрахунку загального розміру заборгованості по аліментам станом на 3 жовтня 2019 року.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що постановою Московського районного суду міста Києва від 16 березня 2001 року аліменти з ОСОБА_1 стягнуті до

повноліття сина ОСОБА_3 , який народився 13 жовтня 2000 року . Отже, аліменти на підставі вказаного рішення суду могли нараховуватися тільки до 13 жовтня 2018 року, а відтак заборгованість по аліментам не могла виникнути у квітні 2019 року, а відтак відсутні правові підстави для нарахування пені за період з 12 квітня 2019 року по 15 жовтня 2019 року.

У порушення вимог ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень державним виконавцем не здійснений належний розрахунок заборгованості по аліментам, з врахуванням щомісячного доходу ОСОБА_1 та сплачених сум на погашення заборгованості, що позбавляє можливості апеляційний суд здійснити розрахунок пені за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ні позивачем, ні відповідачем до суду першої інстанції не був наданий належний розрахунок заборгованості по аліментам, на підставі якого можливо здійснити розрахунок пені, суд апеляційної інстанції правових підстав для прийняття нових доказів немає, а відтак колегія суддів вважає, що позовні вимоги належними доказами не підтверджені, тому задоволенню не підлягають.

Правомірними є доводи відповідача про необхідність врахування при визначенні розміру пені розміру накладеного на нього штрафу на користь стягувача за наявність заборгованості зі сплати аліментів, що передбачено ч. 1 ст. 196 СК України.

Однак, відповідачем суду першої інстанції не були надані докази накладення на нього штрафу постановою державного виконавця від 18 вересня 2018 року, а відтак вказана обставина не могла бути врахована судом.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання даного позову відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 березня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 533грн, сплаченого ним 3 липня 2020 року на розрахунковий рахунок UA0026010, отримувач коштів УК у Солом.р-ні/Соломян.р-н, ідентифікаційний код отримувача 38050812, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код установи банку 899998, згідно квитанції № ПН107459С1, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк