Справа № 524/5942/19
Провадження № 2/524/406/20
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючого судді Кривич Ж.О.,
секретаря судового засіданні Крижановської Я.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
13.08.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги мотивувала тим, що з 01 грудня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Під час перебування в шлюбі, 24.05.2013 року сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В зв`язку з неприязними стосунками між нею та колишнім чоловіком, відповідач не бажає визнавати право позивача на спірну квартиру, та вважає себе власником квартири. Оскільки домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя сторонами не досягнуто, тому вона звернулася до суду з даним позовом та просить розділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , розподілити спільне рухоме майно, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.
Позивач ОСОБА_1 викладені в позовній заяві вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення на веб-сайті судової влади України та поштою, письмово про причини неявки суд не повідомляв, відзив на адресу суду не направив.
Ч. 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Ухвалою судді від 07.10.2019 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 23.01.2020 року закрито підготовчий розгляд, справу призначено до судового розгляду по суті, здійснено виклик відповідача через оголошення на веб-сайті судової влади України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи.
01 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстровано в Центральному відділ державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 1078 (а.с. 6).
Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Позивач має доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 , від 16.07.2019 року (а.с. 15).
Під час перебування в шлюбі, 24.05.2013 року сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Татаринцевою І.А. Право власності на квартиру було зареєстровано на ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 3891142 від 24.05.2013 року.
Згідно звіту про оцінку житлової квартири від 01.10.2019 року ринкова вартість квартири складає 714 000 грн. 00 коп.
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Згідно частин 2 та 5 статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права…Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України.
Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 768 грн. 40 коп. та 2 801 грн. 60 коп. витрат на оплату судового збору.
Керуючись викладеним, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_1 , та поділити її, наступним чином:.
-визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
-визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) сплачений нею судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. та 2 801 грн. 60 коп., а всього 3 570 грн. 00 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Ж.О. Кривич