Справа №461/9669/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Івасюти Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача 203,01 гривень за завдану майнову шкоду та 5 000,00 гривень за завдану моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на початку лютого 2018 року в мережі Інтернет побачив рекламу «Ліки за ціною виробника» із зазначенням номеру телефону. Зателефонувавши за зазначеним у рекламі номером телефону, позивач замовив дві упаковки таблеток «Мікофін» за ціною 200 гривень за упаковку у менеджера західного регіону на ім`я ОСОБА_2 . В подальшому ОСОБА_1 на номер карткового рахунку у «Приватбанку», який надала менеджер, було перераховано кошти в сумі 203,01 грн., про які він повідомив в телефонному дзвінку. Позивач зазначає, що після перерахунку коштів відповідач на дзвінки не відповідала. Крім того вказує, що за даним фактом 23 березня 2018 року СВ Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області було внесено відомості до ЄРДР за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.190 КК України, яке в подальшому було скеровано для організації досудового розслідування Зарічанському ВП Хмельницького ВП ГУ НП у Львівській області. Також зазначає, що діями відповідача йому було завдану майнової та моральної шкоди, а тому просить позовні вимоги задоволити.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим відправленням, оголошенням в порядку ст.128 ЦПК України та телефонограмою. Крім того, подала до суду відзив, згідно якого позов ОСОБА_1 заперечує, вважає його безпідставним, необґрунтованим та незаконним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування обставин викладених у позовній заяві, а тому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також у відзиві зазначає, що не має змоги бути присутньою в судовому засіданні, а тому просить справу розглядати за її відсутності.

Заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд встановив, що відповідно до квитанції №BASS_ від 19.02.2018 року, ОСОБА_1 здійснив переказ на рахунок ОСОБА_2 , в сумі - 203,01 грн. Призначення платежу - поповнення карти (а.с.4).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 23.03.2018 року Личаківським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст.190 КК України, на підставі узвали Личаківського районного суду м. Львова від 07.03.2018 року за заявою (скаргою) ОСОБА_1 щодо шахрайських дій (а.с.5).

Відповідно до відзиву, відповідач зазначає, що вона не є фізичною-особою підприємцем, продаж лікарських засобів, на які покликається позивач в позовній заяві, не здійснює. Через мережу Інтернет оголошень з приводу продажу таблеток « Мікофін » не викладала , а також менеджером будь-якої фармацевтичної компанії не була. В указаний позивачем період грошових коштів за оплату медикаментів на її картковий рахунок не надходило. Також зазначає, що всі твердження, які відображені позивачем в позовній заяві є абсурдними, вимога щодо захисту прав споживача є безпідставною і незаконною, оскільки між нею та позивачем ніколи не виникали будь-які відносини стосовно придбання товарів, робіт і послуг. Крім того, зазначає, що із ОСОБА_1 вона познайомилася через мережу Інтернет на сайті знайомств. Грошові кошти в сумі 200,00 гривень, позивачем були надіслані для оплати її проїзду до міста Львова.

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; безпеку продукції; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на обґрунтування поданого позову, долучено лише копію квитанції №BASS_ від 19.02.2018 року та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.03.2018 року. Відповідно до квитанції, на яку покликається позивач, призначенням платежу є поповнення карти. Відомостей про те, що грошові кошти в сумі 203,01 грн. призначені для оплати лікарських засобів, вказана квитанція не містить.

Основним підтверджуючим документом відносин між споживачем і виконавцем (продавцем) є договір.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Згідно п.2 ч.11 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», під час продажу товару продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу.

Як вбачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, підтверджуючого документу відносин між споживачем і виконавцем, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем не надано. Відтак суд позбавлений можливості встановити факт надання відповідачем послуг щодо продажу лікарських засобів.

Крім того, долучені відповідачем до відзиву письмові докази, суд до уваги не бере, оскільки такі подані в порушення ст.95 ЦПК України, а саме вони не засвідчені у спосіб визначений ч. 2 цієї статті. Відтак наведені докази відповідача являються недопустимими.

Щодо покликання позивача в позовній заяві на те, що СВ Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області відкрито кримінальне провадження №0000817 від 23 березня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Як встановлено в судовому засіданні, кримінальне провадження №0000817 від 23.03.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, Зарічанським ВП Хмельницького відділу поліції ГУ НП у Хмельницькій області закрито, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, а тому дані твердження позивача, суд не бере до уваги.

Більше того, сам факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань не встановлює вини відповідача або спричинення нею шкоди позивачу. Даний факт лише фіксує звернення позивача до правоохоронних органів з відповідною заявою та початок досудового розслідування і не може слугувати належним доказом спричинення позивачу моральної чи матеріальної шкоди.

За правилами передбаченими ст.ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем по справі не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди, як і не було доведено факту неправомірних дій відповідача та причинно-наслідкового характеру вказаних дій та завданої йому моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Європейський суд з прав людини вказує, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування та підтвердження заявлених позовних вимог та не надано об`єктивних і переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок дій відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність цих вимог, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.