П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/384/20

Провадження № 22-ц/4815/1222/20

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Березень Ю.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

11 год. 30 хв. 04 вересня 2020 року в м. Сарни

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення від 04 вересня 2020 року та додаткове рішення від 09 вересня 2020 року Сарненського районного суду Рівненської області в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що за час перебування з відповідачем в шлюбі, який розірвано 22 серпня 2014 року, в них народилося троє дітей. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 січня 2015 року і до повноліття дітей. Згодом рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року спосіб та розмір стягуваних з відповідача аліментів було змінено та стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 200 гривень щомісячно з послідуючою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Разом з цим, їх син ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання у Рівненському автотранспортному коледжі Національного університету водного господарства та природокористування. Вказує, що нею було понесено витрати на навчання та проживання у гуртожитку неповнолітнього сина на загальну суму 12 648 гривень, з них: 9 480 гривень за навчання; 3 168 гривень за проживання в гуртожитку. Крім того, вона придбала сину та доньці кожному по стільниковому телефону та необхідні для них аксесуари на загальну вартість 11 007,37 гривень. Тобто вважає, що розмір додаткових витрат сумарно склав 23 655,37 гривень.

З наведених міркувань просила стягнути на свою користь з ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 11 827,68 гривень.

У поданому відзиві відповідач, вважаючи позов безпідставним, просив відмовити в його задоволенні. Зазначав, що позивачем не надано доказів того, що вона понесла витрати на відвідування гуртків, заняття тощо (у т.ч. телефонні апарати), які б розвивали конкретні здібності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На його думку, навчання в загальноосвітній школі входить до освітньої програми для школярів, що фінансується державою, а навчання в коледжі не входить до переліку особливих обставин і витрати на таке навчання не стягуються у порядку ст. 185 СК України. У відповідача, як особи з інвалідністю другої групи, відсутня фінансова можливість брати участь у будь яких додаткових витратах з огляду на його матеріальне і сімейне становище.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 04 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності ОСОБА_1 того, що витрати на навчання, проживання в гуртожитку, купівлю мобільних телефонів дітям, пов`язані із особливими здібностями дітей та необхідністю їх розвитку, які в розумінні ст. 185 СК України є додатковими витратами, половина з яких підлягає стягненню з відповідача.

Додатковим рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 09 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 гривень.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не вирішив по суті її клопотання про витребування доказів, а саме інформації про перетинання державного кордону України відповідачем, яка підтвердила б існування в нього неофіційного регулярного доходу. На переконання заявника, надані нею письмові докази відповідають вимогам належності та допустимості, достовірності, передбаченим ст.ст. 77, 78, 79, 81 ЦПК України. Натомість суд першої інстанції не надав їм належної правої оцінки. Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, доводить, що оплата вартості навчання неповнолітньої дитини та її проживання в гуртожитку є додатковими витратами на дитину, частина яких може бути стягнута з одного з батьків у твердій грошовій сумі. Також вказує, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без її присутності позбавив її права на подання клопотання про звільнення від сплати понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

З викладених мотивів просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог повністю та відмову у стягненні судових витрат, понесених відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки понесені позивачем витрати не викликані особливими обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи з`ясовано, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають трьох дітей. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 січня 2015 року і до досягнення повноліття дітей.

Згодом рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2019 року розмір та спосіб стягнення аліментів було змінено та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 200 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку до досягнення дітьми повноліття.

Спірні відносини виникли через понесення ОСОБА_1 витрат на навчання сина ОСОБА_3 у коледжі в розмірі 12 648 гривень, а також придбання йому та доньці ОСОБА_4 по стільниковому телефону кожному із аксесуарами та комплектуючими до них на загальну суму 11 007,37 гривень, що, на переконання позивача, є додатковими витратами на дітей, частина з яких підлягає компенсації відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Частиною 2 ст. 185 СК України визначено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних вимог закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане правило стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Проте навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 28 лютого 2019 року у справі № 466/532/16-ц, від 26 вересня 2018 року в справі № 569/6838/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 638/13860/16-ц, від 16 жовтня 2019 року в цивільній справі № 219/1766/18, а також від 01 квітня 2020 року в справі № 521/16268/18.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 28 Закону України "Про вищу освіту" коледж - заклад вищої освіти або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, пов`язану із здобуттям ступеня бакалавра та/або молодшого бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження та/або творчу мистецьку діяльність. Статус коледжу отримує заклад освіти (структурний підрозділ закладу освіти), в якому обсяг підготовки здобувачів вищої освіти ступеня бакалавра та/або молодшого бакалавра становить не менше 30 відсотків загального ліцензованого обсягу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що понесені нею витрати на купівлю смартфонів викликані саме особливими обставинами (ч. 1 ст. 185 СК України), а також того, що такі витрати не відносяться до повсякденних побутових витрат на дітей.

На переконання колегії суддів, витрати, пов`язані з придбанням двох смартфонів та гарнітури, понесені при звичайному способі життя, хоча і можуть бути додатковими, однак не викликаними особливими обставинами, а відтак участь другого з батьків не є обов`язковою в розумінні сімейного законодавства.

Згідно з ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За правилами ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому береться до уваги, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, зокрема, такі доводи суперечать практиці Верховного Суду.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, позивач не надала, а апеляційним судом здобуто не було.

Не спонукають аргументи апеляційної скарги й до скасування прийнятого районним судом додаткового рішення про компенсацію відповідачу понесених витрат на правничу допомогу, адже відзив на позов містив орієнтовний попередній розрахунок цих витрат і судом вони стягнуті з врахуванням засад розумності, реальності та необхідності.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваних рішень суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення від 04 вересня 2020 року та додаткове рішення від 09 вересня 2020 року Сарненського районного суду Рівненської області - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М.Ковальчук