Справа № 522/6927/17
Провадження № 2/522/1875/20
27 лютого 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мозолєвої Олени Володимирівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси (с. Загороднюка В.І.) перебувала цивільна справа за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Мозолєвої Олени Володимирівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», управління яким здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 19 лютого 2013 року № 2752-VI.
На виконання вищевказаного рішення, виконавчий комітет Одеської міської ради 27 вересня 1997 р. прийняв рішення № 510, яким зареєстрував житловий будинок по АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Одеси та присвоїв номер пам`ятки архітектури ОИК № 480.
ОСОБА_2 на підставі скасованого рішення суду було здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В процесі ведення виконавчих дій старшим державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_2 вимоги виконавчого листа щодо виселення не виконано, про що свідчить акт державного виконавця від 25 листопада 2016 р., який міститься в матеріалах справи.
02 грудня 2016 р. на адресу Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшла заява ОСОБА_2 від 28 листопада 2016 р. про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично ним не використовується з моменту укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбала нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Про існування зазначеного договору купівлі-продажу Позивачу стало відомо в грудні 2016 року в результаті ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, адже інформації в державному реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав та їх обтяжень інформація про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за ОСОБА_1 не міститься у зв`язку з тим, що Продавець за вказаним договором купівлі-продажу не є власником зазначеного майна.
У зв`язку з чим Департамент звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із даною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Мозолєвої Олени Володимирівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Ухвалою суду від 14 квітня 2017 року по справі було відкрито провадження.
На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27 грудня 2018 року № 4049/0/15-18 про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_3 - ОСОБА_4 здійснено повторний авто розподіл справи.
У порядку повторного авторозподілу надійшла до провадження Домусчі Л.В. 15.02.2019р.
Ухвалою суду від 27.02.2019 року прийнято до свого провадження зазначену цивільну справу. Призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.
В підготовче судове засідання 07.10.2019 року сторони по справі не з`явились, представник позивача надав заяву до суду про розгляд справи без її участі, просила закрити підготовче судове засідання та призначити до розгляду по суті.
На стадії підготовчого провадження судом проведені дії, передбачені ст. 197 ЦПК України, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті протягом розумного строку, а саме остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу, визначено обставини справи, які підлягають встановленню, визначено порядок розгляду справи тощо.
У зв`язку з чим ухвалою від 08.10.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
В судове засідання 03.12.2019 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись належним чином, Найдьонов надав заяву про відкладання судового засідання, розгляд справи відкладено на 18.02.2020 року.
В судове засідання 18.02.2020 року сторони по справі не з`явились повідомлялись належним чином, відповідачі та третя особа причини неявки суду не повідомили. Представник позивача та третя особа приватний нотаріус Мозолєва О.В. (а.с.60) надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність .
Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання». Причини неявки відповідачі суду не повідомили.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 26.02.2020 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25 листопада 1991 р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», управління яким здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 19 лютого 2013 року № 2752-VI.
На виконання вищевказаного рішення, виконавчий комітет Одеської міської ради 27 вересня 1997 р. прийняв рішення № 510, яким зареєстрував житловий будинок по АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Одеси та присвоїв номер пам`ятки архітектури ОИК № 480.
Відповідно до договору оренди № 309/ж/7 від 05 грудня 2007 р. Департамент комунальної власності здав, а товариство з обмеженою відповідальністю «Експрес-проект» ЛТД, в особі директора Найдьонова Івана Віталійовича, прийняв в оренду нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв. м. строком до 25 квітня 2008 р.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2017 року, повторно ухваленим в порядку заочного розгляду справи, позов задоволено.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019р. зазначене рішення та ухвала залишені без змін.(а.с.110-122).
В процесі проведення виконавчих дій старшим державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_2 вимоги виконавчого листа щодо виселення не виконано, про що свідчить акт державного виконавця від 25 листопада 2016 р. (а.с. 12).
02 грудня 2016 р. на адресу Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшла заява ОСОБА_2 від 28 листопада 2016 р. про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично ним не використовується з моменту укладення договору купівлі-продажу.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбала нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).
Про існування зазначеного договору купівлі-продажу Позивачу стало відомо в грудні 2016 року в результаті ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, адже інформації в державному реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав та їх обтяжень інформація про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за ОСОБА_1 не міститься у зв`язку з тим, що Продавець за вказаним договором купівлі-продажу не є власником зазначеного майна.
У зв`язку з чим Департамент звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із даною з вказаним позовом .
Вирішуючи спір суд виходить із наступного.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна особі, усуненням перешкод у користуванні цим майном та скасуванням запису про державну реєстрацію права власності на це майно відповідно до статей 2,3,5,10, 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства.
Спір у справі, що розглядається, виник із цивільних правовідносин щодо захисту права власності, є майновим, тобто приватноправовим.
Установлено, що спірне приміщення є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси. При цьому вказане спірне приміщення не є підсобним допоміжним у розумінні вимог Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», а є окремим об`єктом права власності.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною п`ятою статті 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - Закон № 280/97-ВР; у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно з частиною п`ятою статті 60 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (тут і далі - ЦК України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За правилами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.
Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).
Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.
Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.
Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.
Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.
Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.
Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.
У даній справі, на думку суду, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладених без волевиявлення власника із третіми особами , тоді як у цих цілях їм надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.
Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.
Отже, якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.
У даній справі, відбувається поєднання різних способів захисту прав позивача як власника: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі скасованого 05.10.2011р. заочного рішення суду від 02.10.2010р. , до відповідачів, тоді як у цих цілях їм надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.
Задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.12. 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не зумовить бажаних для них наслідків повернення нежитлового приміщення підвалу, оскільки після першого правочину ще змінилися її набувачі. Таким чином, спосіб захисту, який обрав позивач у частині вимог про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
Згідно з п. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України, право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою.
Згідно зі ст. 400 Цивільного кодексу України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Отже, якщо судом буде встановлено, що продавець не мав право відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Крім того, вищевказана Постанова Пленуму ВСУ вказує, що норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
Правову позицію щодо витребування майна у добросовісного набувача висловив Верховний суд України у постанові від 02 вересня 2015 р. по справі № 6-1168цс15: «Відповідно до частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
Окрім того, відповідно до постанови ВСУ від 17 грудня 2014 р. Згідно з положеннями статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З наведеного вище, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню, оскільки рішенням суду було скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 120,7 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , визнано право власності на спірний об`єкт за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, а тому позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в частині витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що за подання даного позову Позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5600,00 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжного доручення №197 від 06.04.2017 року на 4800,00 грн. та платіжного доручення №198 від 06.04.2017 року на суму 800,00 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги були задоволенні частково, то суд стягує судовий збір з відповідачів пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 4000,00 гривень.
На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 12,15,16, 387,388, 400 Цивільного України, ст. ст. 2,4,13,76-81,95,258-259,263 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,за участю третіх осіб Одеської міської ради, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мозолєвої Олени Володимирівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ід. код НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ід. код НОМЕР_3 ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради суму сплаченого судового збору в розмірі 4000,00 грн., тобто по 2000 (дві тисячі ) гривень з кожного відповідача.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 27 лютого 2020 року.
Суддя: Домусчі Л.В.