Справа № 209/3254/19
Провадження № 2/209/125/20
26 лютого 2020 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
за участі: секретаря Кулік О.О.,
позивачки ОСОБА_1 , її представника - адвоката Кущ Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 1984 року по 04 квітня 2014 року . Дітей від шлюбу вони не мають. Вони з відповідачем мешкали в будинку АДРЕСА_2 , 3/4 частини якого належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 18 квітня 1997 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Красношлик Л.А, зареєстрованого в реєстрі з № 1-1238. Інша 1/4 частина будинку належить співвласнику ОСОБА_4 , який є сторонньою для їх родини людиною. Вона зареєстрована у вказаному будинку з моменту набуття права власності, а відповідач зареєстрований в будинку з 2003 року. В 2013 році сімейно-шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені. В січні 2014 року відповідач, забравши автомобіль, який був їх спільною власністю подружжя, та свої особисті речі, виїхав з будинку за невідомою їй адресою. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 квітня 2014 року шлюб між ними було розірвано. З моменту залишення будинку, відповідач в ньому не з`являвся, з січня 2014 року в будинку не мешкає, його особисті речі та документи в будинку відсутні, аде він не виявляє наміру знятись з реєстраційного обліку по будинку, байдуже відноситься до запропонованої нею по телефону пропозиції вирішити це питання добровільно. Вона самостійно сплачує всі витрати на утримання будинку і не може оформити житлову субсидію через те, що відповідач залишається зареєстрованим в будинку. До того ж вона отримує повідомлення з банків щодо неповернутих відповідачем кредитів, які він брав особисто на свої потреби. Вона не чинила відповідачу перешкоди в користуванні будинком, він залишив місце реєстрації добровільно та усвідомлено. Посилаючись на ст. 405 ЦК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Виходячи з наведеного, відповідно до п.1 ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу в судовому засіданні за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення.
Позивачка ОСОБА_1 у вступному слові стисло виклала зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову, просила позов задовольнити та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також пояснила суду, що в будинку АДРЕСА_2 мешкали вона, відповідач та його мати ОСОБА_5 . З відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1984 року. Відповідач наприкінці 2013 року покинув її та свою матір та пішов до іншої жінки. Його мати залишилися проживати разом з нею і вона її доглядала. В жовтні 2016 року мати відповідача померла, її похованням займався відповідач. Після смерті матері вони взагалі припинили підтримувати будь-які стосунки, де він перебуває в теперішній час їй не невідомо. Знайомі кажуть, що він знаходиться десь на кордоном. Вона хоче виписати відповідача з будинку, щоб оформити субсидію, а також тому, що до будинку, де зареєстрований ОСОБА_2 , надходять листи з банків про його борги.
Вислухавши позивачку, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником 3/4 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку, посвідченим 18 квітня 1997 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Красношлик Л.А, зареєстрованим в реєстрі за № 1-1238 (а.с.8). Згідно технічного паспорту на будинок (а.с. 9-11), власником іншої 1/4 частини будинку є ОСОБА_4 .
Відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 1984 року по 04 квітня 2014 року, що підтверджується заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2014 року (а.с. 7).
Згідно довідки голови квартального комітету № 4 Дніпровського району м. Кам`янське № 1381 від 10 вересня 2019 року (а.с. 14), в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: власник будинку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В заявленому позові та в судовому засіданні позивачка стверджувала, що її колишній чоловік ОСОБА_2 в січні 2014 року залишив будинок та, забравши свої особисті речі та спільний автомобіль, пішов проживати до іншої жінки. Де в теперішній час мешкає відповідач, їй невідомо, останній раз вона спілкувалася з відповідачем в жовтні 2016 року під час поховання його матері.
Згідно акту про непроживання № 2307 від 18 вересня 2019 року (а.с. 13), що складений на підставі свідчень сусідів позивачки, що мешкають у будинках АДРЕСА_1 ( ОСОБА_7 ,. ОСОБА_10 , ОСОБА_8 ), свідчення яких засвідчені головою квартального комітету № 4 Дніпровського району ОСОБА_11 (а.с. 13), відповідач ОСОБА_2 з 2014 року не проживає у будинку АДРЕСА_2 , не користується комунальними послугами, не веде спільне господарство, не намагався вселитися до будинку для проживання.
Те, що відповідач не мешкає у спірному будинку з 2014 року по теперішній час, підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_6 надав показання про те, що його будинок АДРЕСА_6 , знаходиться по сусідству з будинком позивачки ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком позивачки, не мешкає у будинку АДРЕСА_2 приблизно три-чотири роки. В цьому будинку разом з позивачкою жила мати відповідача. Йому невідоме, де зараз мешкає відповідач.
Свідок ОСОБА_7 надала показання про те, що вона мешкає у будинку АДРЕСА_7 , тобто по сусідству з ОСОБА_12 , яка мешкає у будинку АДРЕСА_2 , і з якою раніше до 2014 року мешкав її чоловік ОСОБА_13 . Після того, як відповідач залишив свою дружину ОСОБА_14 , він в будинку більше не мешкав, іноді приїздив до своєї матері, яка залишилася проживати разом з позивачкою, яка доглядала за нею. Мати відповідача померла приблизно три роки тому і після похорон вона, свідок, відповідача більше не бачила. Кажуть, що він перебуває за кордоном, у Польщі. Вона часто бувала в будинку позивачки і буває зараз.
Свідок ОСОБА_8 надала показання про те, що вона мешкає у будинку АДРЕСА_6 , який знаходиться по сусідству з будинком № 18 , в якому мешкає позивачка ОСОБА_1 . Вона знайома з позивачкою, також знала відповідача, вони мешкали як подружжя в будинку АДРЕСА_2 . Також разом з ними мешкала мати відповідача. До 2014 року ОСОБА_15 проживав у будинку, потім відповідач з позивачкою розійшлися. Відповідач забрав автомобіль, свої речі та пішов до іншої жінки, залишивши будинок. З того часу ОСОБА_13 у спірному будинку не мешкає. Поки його мати була живою, він інколи бував у будинку, щоб провідати матір. Приблизно три роки тому мати відповідача померла, і більше вона, свідок, ОСОБА_2 в будинку не бачила, де він мешкає в теперішній час, їй невідомо.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_15 , який є колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_1 , не проживає у будинку АДРЕСА_2 з 2014 року, тобто більше одного року, будь-які угоди між ним та позивачкою, як власником 3/4 частини будинку, не укладалися.
Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у випадку відсутності члена сім`ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла чи законом .
У пункті 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено «Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.».
Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Суд вважає, що реєстрація відповідача за місцем знаходження будинку, істотно ущемляє права позивачки, як власника цього будинку, перешкоджає здійсненню її прав по користуванню та розпорядженню власністю, бо ОСОБА_1 не має можливості на свій розсуд розпорядитися належним їй нерухомим майном: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укласти інші не заборонені законом угоди, та реалізувати своє право на отримання житлової субсидії..
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, як колишній член сім`ї власника будинку, і який не є власником житла, не проживаючи в будинку без поважних причин понад один рік (з 2014 року), втратив право користування жилим приміщенням в належному позивачці житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у житловому будинку АДРЕСА_2 , є підставою для зняття його з реєстрації по цьому будинку.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280- 282 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн.
Повне судове рішення буде складено 02 березня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.