ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 663/3511/19 Головуючий в І інстанції: Шульга К.М.
Номер провадження: №22-ц/819/387/20 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

Орловської Н.В.

секретар Литвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Скадовського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року, у складі судді Шульги К.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Михайлівська сільська рада Скадовського району Херсонської області, про встановлення факту припинення права землекористування,

В С Т А Н О В И В :

14 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просила встановити факт припинення у ОСОБА_2 права постійного користування земельною ділянкою площею 1,50га, розташованою на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області, наданою йому для ведення особистого підсобного господарства на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія І-ХС № 013272, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 24.02.2000 року за № 806.

Ухвалою судді Скадовського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаною заявою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права. Зокрема зазначила, що суд прийшов до хибного висновку про наявність спору про право. Також вказала, що суд не врахував того, що її право на отримання земельної ділянки можливо реалізувати лише після припинення права користування попереднього землекористувача ОСОБА_2 .

Справа двічі призначалась до апеляційного розгляду (11.02.2020 року о 09-30 годині та 25.02.2020 року о 13-30 годині), однак представник ради, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився та від ради жодних заяв до суду не надходило. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаної особи не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність ухвали вимогам процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя суду першої інстанції, пославшись на ч.4 ст.315 ЦПК України, виходив з того, що право заявника на отримання у власність чи користування земельної ділянки, розташованої на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області, не є особистим немайновим правом особи та безспірним, оскільки таке право також мають інші особи.

Проте, з таким висновком погодитись не можна з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою (а.с.2).

Заява подана в порядку окремого провадження (глава 6 "Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" розділу ІV "Окреме провадження" ЦПК України).

Заява обґрунтована, тим, що її право на отримання земельної ділянки можливо реалізувати лише після припинення права користування попереднього землекористувача, а саме її діда ОСОБА_2 .

За положеннями ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

Наведений у ст.315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним.

За ч.2 вказаної норми закону у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частина 4 вказаної норми закону передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія І-ХС № 013272 від 18.12.2004 року, виданого на підставі рішення відповідної ради від 10.02.2000 року №84, ОСОБА_2 має право постійного користування земельною ділянкою площею 1,5га для особистого підсобного господарства (а.с.6).

За копією Свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

На звернення заявниці ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,5га на території Михайлівської сільської ради Скадовського районудля ведення особистого селянського господарства в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області І. Галицький своїм наказом від 01.11.2019 року № 4236-СГ відмовив у цьому на підставі ст.118 ЗК України у зв`язку з відсутністю погодження землекористувача та вилучення земельної ділянки (а.с.4).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не звернув уваги на те, що ч.4 ст.315 ЦПК України не передбачає такої підстави для відмови у відкритті провадження у справі як відсутність у заявника особистого немайнового права на отримання у власність чи користування земельної ділянки, залишив поза увагою, що суд встановлює юридичні факти, які породжують для заявника правові наслідки та чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення таких фактів.

Так, відповідно до ст.7 ЗК України 1990 року було визначено, що користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Відповідно до ст.ст.9, 19 того ж Кодексу сільські, селищні, міські Ради народних депутатів надавали земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із ст.22 ЗК України 1990 року було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст.23 того ж Кодексу право власності або право постійного користування землею мало посвідчуватися державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надавалися безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково могли надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна була перевищувати 1 гектара. Збільшення розмірів земельних ділянок до 2 гектарів могла провадитись за погодженням з обласною Радою народних депутатів (ст.56 ЗК України 1990 року).

Відповідно до п.6 розд. X "Перехідні положення" ЗК 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте положення п. 6 розд. X ЗК втратили чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення, на підставі рішення Конституційного Суду3 № 5-рп/2005 від 22.09.2005.

Згідно ч.1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За ч.2 вказаної норми закону права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності та інші. Громадян в цьому переліку немає.

Проте, з урахуванням наведеного вище рішення Конституційного Суду України, право постійного користування громадянами, які отримали за чинним на той час земельним законодавством земельні ділянки у постійне користування для ведення особистого підсобного господарства, зберігається й зараз.

За положеннями ч.5 ст.116 ЗК України, за якими земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.140 ЗК України ("Підстави припинення права власності на земельну ділянку") смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця є підставою для припинення права власності на земельну ділянку. В той же час, серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, визначених ст.141 ЗК України ("Підстави припинення права користування земельною ділянкою"), смерть громадянина як підстава для припинення права користування відсутня, на відміну від такої підстави припинення права користування земельною ділянкою, як припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Частиною 1 ст.412 ЦК України також встановлено вичерпний перелік підстав, за яких право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється, а саме:

1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача;

2) сплив строку, на який було надано право користування;

3) викуп земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.

За ч.2 вказаної норми закону право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз ст.ст.1216, 1218, 1255, ст.407, ч.2 ст.102-1 свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Верховний Суд повторив раніше зроблені правові позиції Верховного Суду України у відповідних справах, дійшовши аналогічних висновків у своїх постановах від 25.04.2018 (справа № 399/374/16-ц), від 22.03.2018 (справа № 552/3951/17) про те, що "право користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право".

Виходячи з наведеного, наразі питання припинення права постійного користування землею у зв`язку зі смертю землекористувача є таким, що чітко не врегульоване, отже можлива різноманітність практики з цього питання в конкретних випадках і це слід з`ясовувати.

Дійшовши висновку про те, що подана заява ОСОБА_1 підвідомча суду, а судовий факт пов`язаний з вирішенням спору про право, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не мотивував свій висновок з посиланням на норми матеріального та процесуального права, не зазначив між ким виник або виникне в майбутньому спір про право і про яке конкретно право заявника, хто оспорює це право.

Суд не з`ясував, приймалось чи не приймалось (і з яких підстав) відповідними органами рішення про вилучення спірної земельної ділянки або про зарахування вказаної земельної ділянки до земель запасу комунальної власності територіальної громади відповідного населеного пункту у зв`язку з "автоматичним" припиненням права постійного користування земельною ділянкою, яка раніше знаходилась у постійному користуванні громадянина, який помер.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про наявність спору про право, наявність чи відсутність якого у цій справі можливо встановити лише після відкриття провадження у справі та при здійсненні належної перевірки доводів заявника про те, що іншого порядку встановлення факту припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку зі смертю особи чинним законодавством не передбачено, а також про те, що встановлення даного факту має для заявника юридичні наслідки, а саме реалізацію права на отримання спірної земельної ділянки у власність у порядку, передбаченому ст.116 ЗК України.

При цьому, на думку апеляційного суду, при розгляді справи суд повинен в порядку ст.294 ЦПК України роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вжити заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи та в залежності від встановленого прийняти відповідне судове рішення.

Якщо під час розгляду цієї справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, то суд на підставі ч.6 ст.294 ЦПК України залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Зважаючи на наведене, суддя суду першої інстанції передчасно постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає апеляційну скаргу обґрунтованою, а оскаржувану ухвалу такою, що постановлена з порушенням вимог процесуального законодавства та підлягає скасуванню.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі порушив норми процесуального права, то відповідно до положень п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржувану ухвалу суду скасувати й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Скадовського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року скасувати й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 27 лютого 2020 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська