Справа № 188/1821/19
Провадження № 2/188/129/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Полубан М.П.

при секретарі Лукіній Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача , та зазначає наступне : рішенням Петропавлівського районного суду від 07.02.2006 року за ним , ОСОБА_1 , визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Виникле у нього право приватної власності належним чином зареєстровано.

Інша 1/2 частина житлового будинку залишилась у приватній власності ОСОБА_3 , який в самому будинку не проживав. За вищенаведеним рішення суду встановлено, що на час його ухвалення він проживав у набутому у власність будинку вже кілька місяців. Після оформлення права на 1/2 частину будинку він постійно використовує його, господарчі споруди та земельну ділянку при ньому, в повному розмірі на власний розсуд, при цьому користуючись, розпоряджаючись та володіючи таким нерухомим майном одноосібно. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 29.10.2019 року складеного депутатом органу місцевого самоврядування підтверджується той факт, що він понад 10 років тому добросовісно заволодів житловим будинком АДРЕСА_1 , 1/2 частина якого належала сторонній особі, та розпочав відкрито проживати, користуватись, володіти та розпоряджатись таким майном. Відповідно до вищенаведеного акту органу місцевого самоврядування за весь час його проживання в такому будинку він вчиняв усі дії, що свідчать про одноосібне володіння, розпорядження та користування таким нерухомим майном. Даний факт може бути підтверджено свідками- сусідами за місцем його проживання під час судового засідання. Також факт його володіння, користування та розпорядження вищенаведеним житловим будинком підтверджується рішенням Петропавлівського районного суду від 07.06.2006 року в якому також визначено, що на час ухвалення судового рішення він вже здійснював володіння, користування та розпорядження таким об`єктом нерухомого майна. Тобто такі факти свідчать про те, що він у повному розмірі користується, володіє та розпоряджається нерухомим майном на власний розсуд на протязі останніх більш як 10 років. Правочинів між власником будинку та ним щодо переходу права власності відповідно до чинного законодавства укладено не було.

Просить суд визнати за ним , ОСОБА_1 , і.п.н. НОМЕР_1 в порядку набувальної давності право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить на підставі свідоцтва про право власності виданого 20.08.1991 року Петропавлівською районною радою на ім`я ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність , позивач позовні вимоги повністю підтримує та просить їх задовольнити, відповідач позов визнає. В зв"язку з цим , суд ухвалив справу розглянути без участі сторін у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.У зв`язку із визнанням відповідачем обставин, які наведені позивачем у позовній заяві на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що ці обставини не підлягають доказуванню і оцінює їх як достовірні докази.

Судом встановлено , що ОСОБА_1 ( позивач), є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до рішення Петропавлівського районного суду від 07.02.2006 року. Виникле у нього право приватної власності належним чином зареєстровано.

Інша 1/2 частина житлового будинку залишилась у приватній власності ОСОБА_3 , який в самому будинку не проживав. За вищенаведеним рішення суду встановлено, що на час його ухвалення позивач проживав у набутому у власність будинку вже кілька місяців. Після оформлення права на 1/2 частину будинку він постійно використовує його, господарчі споруди та земельну ділянку при ньому, в повному розмірі на власний розсуд, при цьому користуючись, розпоряджаючись та володіючи таким нерухомим майном одноосібно.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 29.10.2019 року складеного депутатом органу місцевого самоврядування підтверджується той факт, що позивач понад 10 років тому добросовісно заволодів житловим будинком АДРЕСА_1 , 1/2 частина якого належала сторонній особі, та розпочав відкрито проживати, користуватись, володіти та розпоряджатись таким майном.

Претензій щодо його прав на вищенаведене нерухоме майно з 2009 року та по цей день до нього ніхто не пред`являв, тобто його володіння, користування та розпорядження нерухомим майном є відкритим та беззаперечним.

Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже відповідно до вищенаведених обставин та письмових доказів, позивачн, починаючи з березня місяця 2009 року добросовісно заволодів нерухомим майно, яким є житловий будинок АДРЕСА_1 , в повному об`ємі, 1/2 частина якого належить ОСОБА_3 , і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більш як десяти років, та користувалась ним, а також ніхто йому не перешкоджає у розпорядженні таким майном, не заперечує щодо такого розпорядження, що є підставою для визнання права власності за ним на таке нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до вимог чинного законодавства, але таке визнання не можливо без судового втручання, адже саме такої форми визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю чинне законодавство і передбачає.

Статтею .41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери, набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови).

Враховуючи положення статей 335, 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови).

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) .

Таким чином , приймаючи рішення про задоволення позову , суд враховує ту обставину , що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено .

Як встановлено судом , позивач добросовісно заволодів нерухомим майном, спору щодо даного нерухомого майна немає.

Крім того , визнання позову відповідачем, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, вважає можливим ухвалити рішення у по суті позовних вимог.

Відповідно до положень ст.220 ЦПК України та у відповідності до п.24 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визнання відповідачем позову може бути підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в тому випадку, якщо таке визнання є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача ).

Попередній власник нерухомого майна ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть. Його правонаступником є його рідний син ОСОБА_2 , якого позивачем і визначено в якості відповідача по цій справі.

Таким чином , позивач в частині визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно - житловий будинок надав суду достатньо доказів , а тому позов підлягає задоволенню. Також суд дійшов висновку про можливість звільнення відповідача від сплати судових витрат.

На підставі викладеного , керуючись ст. ст ст. 4, 5, 13, 206, 263-265, 354, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України , ст.344 , 397 ЦК України , суд

Вирішив :

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_1 , в порядку набувальної давності право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить на підставі свідоцтва про право власності виданого 20.08.1991 року Петропавлівською районною радою на ім`я ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідача звільнити від сплати судових витрат , які поніс позивач при розгляді справи .

Копію рішення невідкладно направити сторонам .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд.

Суддя М. П. Полубан