П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року м. Київ

Справа № 22-4284 Головуючий у1-й інстанції - Юзькова О. Л.

Унікальний № 761/19573/15-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві, про усунення від права на спадкування,-

у с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 пред`явила в суд позов до ОСОБА_1 третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві, про усунення від права на спадкування, в якому просила усунути ОСОБА_3 від спадкування після смерті ОСОБА_4 (т.1, а.с.2-10).

Позов обґрунтовувала тим, що її сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року знайшли мертвим (повішеним) в урочищі «Килиця» смт. Воловець Свалявського району Закарпатської області. Заповіт ним складено не було. За проханням позивача ОСОБА_4 в день коли в нього народився син, вийшов з квартири де проживав за адресою: АДРЕСА_1 , за хлібом і не повернувся. Свого часу ОСОБА_4 за рекомендацією дружини - відповідача у справі, почав відвідувати школу йоги «Гуру Ар Сантем», що негативно впливало на його психіку, оскільки йому нав`язували різні ритуали і обряди. Відповідач також була членом школи і мала великий вплив на чоловіка. Відвідавши разом із сином психотерапевта у Голосіївському районі м. Києва позивач дізналась про його відхилення у психічному стані, пов`язані з діяльністю школи йоги « Гуру Ар Сантем». Після зникнення ОСОБА_4 та за весь час його пошуків відповідач поводила себе так,наче нічого не трапилось, вела звичайний спосіб життя. Відповідач умисно ухилялась від надання допомоги ОСОБА_4 , своєму чоловікові, який хворів на тяжку психічну хворобу, у зв`язку з якою перебував у безпорадному стані.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві, про усунення від права на спадкування задоволено. Суд усунув ОСОБА_1 , від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (т.3, а.с.96-100).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що посилання в апеляційній скарзі на безпідставність зазначення районним судом тих фактів, що ОСОБА_4 відвідував школу йоги «Гуру Ар Сантема» за рекомендацією ОСОБА_1 , факту щодо продовження звичайного способу життя ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , факту щодо неповного врахування інформації про відвідування позивачем з ОСОБА_4 психотерапевта, є безпідставними, оскільки вказані факти в оскаржуваному рішенні не вказані як встановлені та на висновки суду не впливали. Вказує, що в основу рішення цілком обґрунтовано були покладені докази стосовно того, що 22 серпня 2014 року ОСОБА_4 пройшов обстеження у Київській міській психіатричній лікарні ім. Павлова, де лікарем-психіатром було встановлено й нього психіатричне захворювання, а саме попередній діагноз «шизофренія». Посилання апеляційної скарги щодо неправильного висновку районного суду щодо безпорадного стану ОСОБА_4 та ухилення відповідача від надання допомоги спростовується висновком посмертної експертизи № 814 від 22 грудня 2018 року та послідовним запереченням відповідачем факту хвороби ОСОБА_4 . Зазначає, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_1. та представник Головного управління юстиції у місті Києві не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв`язку зворотні повідомлення про вручення 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 та вручення 13 лютого 2020 року уповноваженій особі Головного управління юстиції у місті Києві судових повідомлень про розгляд справи, призначений на 25 лютого 2020 року.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність ОСОБА_1 та представника Головного управління юстиції у місті Києві, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи надійшло до суду в день судового засідання, однак було передане судді-доповідачу вже після закінчення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника, адвоката Клюца С. О., які заперечували проти апеляційної скарги та просили суд залишити її без задоволення, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є матір`ю спадкодавця ОСОБА_4

09 серпня 2014 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_1 , який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1060.

Після реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 отримала прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ».

Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_11 , актовий запис по народження дитини № 446 зроблено 04 березня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

ОСОБА_4 на підставі договору дарування був власником квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до пояснень позивача 04 серпня 2014 року ОСОБА_4 несподівано для близьких викинув на смітник усе майно: одяг, книги, антикварні речі, подарунки, документи (крім паспорта), що стало причиною проходження ним обстеження у клініці.

22 серпня 2014 року ОСОБА_4 пройшов обстеження у Київській міській психіатричній лікарні ім. Павлова, де лікарем-психіатром ОСОБА_12 встановлено у нього психічне захворювання, попередній діагноз «шизофренія».

25 січня 2015 року ОСОБА_4 пішов з дому і не повернувся.

ІНФОРМАЦІЯ_1 був знайдений труп ОСОБА_4 в смт. Воловець, Свалявського району Закарпатської області, свідоцтво про смерть видане 01 березня 2015 року відділом державної реєстрації смерті м. Києві.

14 червня 2017 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпродзержинська ОСОБА_2. відмовлено у позові про визнання недійсним шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 09 серпня 2014 року.

Відповідно до змісту указаного рішення, за висновком судово-психіатричної експертизи № 11 від ОСОБА_4 на час укладання шлюбу мав ознаки психічного захворювання, скоріш за все у формі шизотипового розладу, глибину та ступінь якого на той момент встановити неможливо.

22 грудня 2018 року Київським міським центром судово-психіатричної експертизи була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза Матвєєва П. В., за результатами якої складено висновок № 814.

Експертами було надано оцінку отриманим показам свідків, особистому щоденнику померлого ОСОБА_4 та співставляючи матеріали з науковими та клініко-експертними уявленнями зроблено висновок що на періоди 04 серпня 2014 року, 24 січня 2015 року ОСОБА_4 виявляв ознаки тяжкого психічного розладу. Про що свідчать порушення мислення у його письмовій продукції у вигляді витіюватості, резонерства, грубих асоціативних розривів тощо, маячних ідей особливого походження свого Роду тощо.

Експертами зроблено висновок, що ОСОБА_4 за своїм психічним станом на 04 серпня 2014 року та 24 січня 2015 року виявляв ознаки тяжкого психічного розладу (з найбільшою вірогідністю: Шизофренія, параноїдна форма).

За встановлених обставин, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що відповідно до висновку № 814 Київського міського центу судово-психіатричної експертизи від 22 грудня 2018 року ОСОБА_4 за своїм психічним станом на 04 серпня 2014 року та 24 січня 2015 року виявляв ознаки тяжкого психічного розладу (з найбільшою вірогідністю: Шизофренія, параноїдна форма). Натомість, ОСОБА_1 була обізнана про факт тяжкої хвороби ОСОБА_4 , проте не вчиняла дій спрямованих на надання допомоги, підтримки у лікуванні його хвороби та уникнення їх негативних наслідків, хоч і не була обмежена в такій можливості.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що указані висновки районного суду не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушені встановлені ст.89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин положення ч.5 ст. 1224 ЦК України.

Згідно з вимогами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

При цьому для застосування положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України необхідна саме сукупність фактів перебування спадкодавця у безпорадному стані та ухилення спадкоємця від надання допомоги, підтверджена належними і допустимими доказами.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливості його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. За таких обставин, ухилення характеризується умисною формою вини.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкодавця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що за життя ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра не перебував.

Відповідно до відомостей допитаної у якості свідка лікаря-психіатра кабінету функціональної діагностики та консультативної допомоги "Епілепсія" ТМО "Психіатрія" у м. Києві ОСОБА_12 , улітку 2014 року ОСОБА_4 з`явився до неї на обстеження разом із матір`ю (позивачем у справі). За результатами обстеження йому була запропонована госпіталізація до психіатричної лікарні з метою обстеження і лікування. Від госпіталізації ОСОБА_4 відмовився, показань для примусової госпіталізації (наявність наміру до нанесення шкоди собі, чи оточуючим, чи нездатність задовольняти свої життєві потреби) не було. ОСОБА_4 перебував у психотичному стані, конкретний діагноз встановлений не був (т.2, а.с.191).

Згідно з висновком № 814 Київського міського центу судово-психіатричної експертизи від 22 грудня 2018 року за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 останній за своїм психічним станом на 04 серпня 2014 року та 24 січня 2015 року виявляв ознаки тяжкого психічного розладу (з найбільшою вірогідністю: Шизофренія, параноїдна форма) (т. 3, а.с.24-33).

За правилами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене у розпорядженні суду відсутні беззаперечні докази наявності у ОСОБА_4 діагнозу «шизофренія».

Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_2 за декілька місяців до смерті син ( ОСОБА_4 ) перебував у пригніченому та депресивному стані через переживання щодо відсутності роботи і грошей, адже всі його дипломи про вищу освіту були втрачені і йому було дуже складно знайти гідну роботу, як він вважав. Гідної роботи він не шукав, хотів влаштуватись навіть двірником, бо почав хвилюватися, що можливо не гідний іншої роботи. Проте важкого матеріального стану у нього не було, так як він мав свою квартиру за адресою: АДРЕСА_3 і здавав її в оренду (т.1, а.с.5).

Ураховуючи таку характеристику матері (позивача у справі) сам лише факт вияву у ОСОБА_4 ознак тяжкого психічного розладу (з найбільшою вірогідністю: Шизофренія, параноїдна форма) не може свідчити про безпорадний стан спадкодавця, оскільки безпорадний стан - це стан особи, у якому вона не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги і піклування.

Крім цього, обмежено дієздатним або недієздатним ОСОБА_4 за життя не визнавався. Отже у розпорядженні суду також відсутні переконливі докази того, що через наявність тяжкого психічного розладу ОСОБА_4 не здатен був усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними або такий розлад істотно вплинув на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, унаслідок чого ОСОБА_4 потребував постійного нагляду та сторонньої допомоги.

Також матеріали справи свідчать, що від початку перебування у шлюбі з ОСОБА_4 (до дня його зникнення) відповідач ОСОБА_1 була вагітною та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила їх спільну дитину ОСОБА_11 , після чого вона деякий час перебувала у пологовому будинку.

Вказані обставини зумовлювали те, що, по-перше, у період принаймні з травня 2014 року до 26 січня 2015 року ОСОБА_1 повинна була особливо піклуватися про себе, оскільки виношувала дитину, і таке піклування про себе є одночасно і піклуванням про майбутню дитину; по-друге, після зникнення ОСОБА_4 у день народження їх спільної дитини та після знайдення його трупу відповідач перебувала у клопотах, пов`язаних із народженням дитини, яка у перші місяці від народження безумовно потребувала особливого піклування та догляду матері.

Ураховуючи наведене, правові підстави для усунення ОСОБА_1 від спадкування після смерті ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 1224 ЦК України відсутні.

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених частинами другою та третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 27 лютого 2020 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома