ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2727/20 Справа № 182/7150/19 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Офіс Президента України, Генеральна прокуратура України, Державне бюро розслідування, Вища рада правосуддя,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року, яка ухвалена суддею Кобеляцькою - Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту ухвали матеріали справи не містять), -

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Президента України, Генеральної прокуратури України, Державного бюро розслідування, Вищої ради правосуддяпро відшкодування шкоди, спричиненої йому співробітниками зазначених органів при виконанні ними трудових (службових) обов`язків.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 рокузазначена позовна заява залишена без руху, та вказано, що згідно з ч.1 ст.9 ЦПК України, цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Відповідно до ч.4 ст.9 ЦПК України, учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно зі ст.10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. Всупереч вищевикладеним вимогам, позовна заява ОСОБА_1 викладена російською мовою без перекладу на державну мову.

Крім того, подана позовна заява, відповідно до вимог ч.3 ст.175 ЦПК України, не містить необхідних відомостей, а саме: відсутні ідентифікаційні коди юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України) відповідачів; не надано обґрунтованого розрахунку суми, що підлягає стягненню; позов не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не зазначені докази, які б підтверджували б вказані позивачем обставини; не зазначені відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відсутні відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; відсутнє зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності) та зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; позов не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; немає підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; не зазначено підстав для звернення за підсудністю саме до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Також, згідно з ч.4 ст.175 ЦПК України, у разі, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору, відповідно до закону, позивач повинен був зазначити підстави звільнення від сплати судового збору.

В поданій позовній заяві хоча і вказано, що позивач звільнений від сплати судового збору, але не вказані підстави такого звільнення, визначені законом, та, всупереч ч.4 ст.177 ЦПК України, не подані документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору, відповідно до закону.

Також, в заяві зазначені відповідачами, окрім інших, також Офіс Президента України та Вища рада правосуддя, які не є органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відповідно до вимог ст.177 ЦПК України, позивач не звільняється від обов`язку подання копії документів до позовної заяви для вище зазначених відповідачів.

На виконання вимог ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Суд першої інстанції, не оцінюючи наперед докази та не вдаючись до вирішення питання по суті, дійшов висновку, що подані до позовної заяви документи не підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Крім того, позивачу потрібно зазначити, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено законом та якщо учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), на виконання вимог ст.95 ЦПК України, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Надано позивачу строк - п`ять днів з дня отримання ухвали, для усунення вказаних недоліків.

12 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області на виконання вищевказаної ухвали суду позовну заяву із усуненими недоліками.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 рокупозовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Президента України, Генеральної прокуратури України, Державного бюро розслідувань, Вищої ради правосуддя про відшкодування шкоди, спричиненої співробітниками при виконанні ними трудових (службових) обов`язків повернуто позивачу. Роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Крім того, просить постановити окрему ухвалу, якою передати Державному бюро розслідування на досудове розслідування справи: Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, справа № 554/4396/19 в Жовтневому районному суді м. Полтава; рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.01.2014 року, справа №426/0838/2019; рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.03.2014 року, справа №426/719/2012; ухвала Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2018 року, справа №182/483/18; ухвала Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2018 року, справа №182/435/18.

Зауважує, що названі справи необхідно передати Державному бюро розслідування по ухваленню остаточного рішення суду про відшкодування йому шкоди відповідачами, про відшкодування шкоди Україні Російською Федерацією з рахунків бюджету Республіки Російська Федерація, підприємства ВАТ «Нижнєвартовськнафтогаз».

Вказує, що вимоги зазначені судом першої інстанції в ухвалі Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 рокупро залишення без руху його позову порушують законодавство України, термін виконання вищевказаної ухвали ним не пропущений. Зокрема, зазначає, що в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України ідентифікаційного коду Офісу Президента України не має.

У відзиві на апеляційну скаргу Вища рада правосуддя просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін, як законну та обґрунтовану.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву Вищої ради правосуддя на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху від 22 жовтня 2019 року, усунув не всі недоліки зазначені в вищевказаній ухвалі.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 174 ЦПК України).

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

У ч.ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, встановивши, що позовна заява ОСОБА_1 до Офісу Президента України, Генеральної прокуратури України, Державного бюро розслідування, Вищої ради правосуддяпро відшкодування шкоди, спричиненої йому співробітниками зазначених органів при виконанні ними трудових (службових) обов`язків не відповідає вимогам ст.ст. 175,177 ЦПК України, 22 жовтня 2019 року постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надав позивачу строк для усунення її недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позову без руху (а.с. 25-26).

12 листопада 2019 року, на виконання вимог ухвали суду від 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 надав уточнюючу позовну заяву (а.с.33-35).

Проте, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, оскільки позивач не усунув усі вказані в ухвалі Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 року недоліки та подав її з порушенням встановленого судом строку для усунення недоліків. Надані позивачем документи, не підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,

Положення ст. 185 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення заяви без руху.

За змістом вище наведених норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.

З огляду на викладене не можна вважати, що позивач ОСОБА_1 , отримавши копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, ухилився від виконання зазначених в ній вимог, оскільки на її виконання (у межах встановленого судом строку для усунення недоліків) ним до суду першої інстанції направлено відповідну заяву про усунення недоліків.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем надано до суду документи, які не підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Зі змісту позовної заяви та заяви про усунення недоліків вбачається, що позивачем зазначено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також зазначено, що до матеріалів справи він надав докази, якими, на його думку, ці обставини підтверджуються.

Згідно роз`яснень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху. Позивач виправив недоліки позовної заяви на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що позивач в повній мірі виконав вимоги суду першої інстанції, а тому підстав повертати позовну заяву останньому у суду не було.

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув увагу на те, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, а недоліки, встановлені судом, могли бути усунуті під час підготовчого провадження та дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачеві.

Таким чином, не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви з зазначених судом підстав.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції безпідставно визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачу.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.

Щодо вимоги в апеляційній скарзі про винесення окремої ухвали, якою передати Державному бюро розслідування на досудове розслідування цивільні справи: № 554/4396/19; №426/0838/2019; №426/719/2012; №182/483/18; №182/435/18, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є: виявлення під час розгляду справи порушень матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

За правилами ст. 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку встановлених ст. 262 цього кодексу, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу. і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Тобто, відповідно до ст. 374 ЦПК України, до повноважень апеляційного суду не входить передача цивільних справ Державному бюро розслідування, крім того підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалу до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 рокускасувати та направити матеріали за позовом ОСОБА_1 до Офісу Президента України, Генеральної прокуратури України, Державного бюро розслідування, Вищої ради правосуддяпро відшкодування шкоди, спричиненої йому співробітниками зазначених органів при виконанні ними трудових (службових) обов`язків до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: