печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С.В.,

за участі секретаря судових засідань Брачун О.О.,

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача Степової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що зі змісту заяви позивача про звільнення від 26 травня 2020 року вбачається, що він просив звільнити його за угодою сторін, проте у заяві не зазначена узгоджена дата звільнення, що свідчить про відсутність реального волевиявлення на звільнення. Оскільки сторонами не внесено змін до договору трудового договору щодо дати його закінчення, шляхом укладання додаткової угоди, то він є чинним, а наказ видано неправомірно.

Позивач зазначає, що на нього здійснювався тривалий психологічний тиск з метою його звільнення. Зважаючи на те, що заява про звільнення за угодою сторін, написана позивачем у стані сильного душевного хвилювання, внаслідок примусу, враховуючи відсутність дійсної волі на звільнення, відсутність підписаної додаткової угоди до договору про його припинення, спірний наказ підлягає скасуванню.

Протиправне позбавлення роботи позивача, а отже засобів до існування, призводять до необхідності спрямування ним додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку можливостей до існування, а також відновлення своїх прав. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює у 100 000, 00 грн.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що Товариство вчинило усі необхідні, законні та належні дії, пов`язані зі звільненням позивача відповідно до поданої ним заяви та досягнутої між позивачем та Товариством угоди про припинення трудового договору. Тобто, звільнення позивача відбулося за наявності достатніх підстав для цього, відповідно до вимог чинного законодавства та без порушення прав позивача.

26 травня 2020 року шляхом написання та подання відповідної заяви позивач сам став ініціатором припинення трудового договору між ним та Товариством. За результатом розгляду заяви, Товариством видано наказ від 26 травня 2020 року про звільнення позивача з роботи 26 травня 2020 року. Крім написання заяви на звільнення, позивач у день звільнення ознайомився з наказом про його звільнення, отримав трудову книжку, поставив підпис в особовій картці працівника ф. № П-2. Кожну з цих дій позивач підтвердив власноручним підписом. При вчиненні цих дій позивач не висловлював ні усно, ні письмово свою незгоду або заперечення щодо змісту вказаних документів, дій працівників Товариства, та жодним чином не повідомив Товариство про відсутність волевиявлення позивача та його звільнення, відкликання або анулювання заяви на звільнення.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Свідок ОСОБА_2 суду повідомив, що він працював в АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» разом з ОСОБА_1 , на якого чинився тиск з боку голови Правління ОСОБА_3 з метою звільнення, через те він і написав заяву.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2020 року заяву про забезпечення позову у справі залишено без задоволення.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

27 травня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» укладено трудовий договір № 109-2019 від 27 травня 2019 року зі строком дії до 05 лютого 2022 року. Відповідно до преамбули договору позивача призначено на посаду директора з розвитку бізнесу АТ «Укрзалізниця».

Згідно з наказом № 1107/ос від 29 травня 2019 року позивача прийнято на посаду директора з розвитку бізнесу АТ «Укрзалізниця».

26 травня 2020 року до АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він просив звільнити його із займаної посади за згодою сторін, а також просив виплатити йому відповідно до п.8.9 Положення про оплату праці працівників АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» одноразову грошову допомогу у розмірі 4-х посадових окладів.

Наказом АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» від 26 травня 2020 року № 892/ос звільнено ОСОБА_1 26 травня 2020 року з посади директора з розвитку бізнесу за угодою сторін згідно п. 1 статті 36 КЗпП України з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі 4 посадових окладів. Із наказом позивач ознайомлений 26 травня 2020 року, що підтверджується його особистим підписом на наказі.

26 травня 2020 року у день звільнення ОСОБА_1 отримав трудову книжку, що підтверджуються його особистим підписом у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них № 10, запис № 2898, стор. 106-107, а також поставив підпис в особовій картці працівника ф. № П-2.

01 червня 2020 року від ОСОБА_1 до АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» надійшла заява від 29 травня 2020 року про відкликання заяви про звільнення та скасування наказу, в якій позивач повідомив, що заява про звільнення написана ним у стані сильного душевного хвилювання, внаслідок примусу, тому позивач відкликає свою заяву про звільнення за угодою сторін від 26 травня 2020 року та просить скасувати наказ № 892/ос від 26 травня 2020 року.

Листом АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» від 11 червня 2020 року № ЦЦУП-11/154 позивача повідомлено про те, що анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, працівник має право відкликати свою заяву про звільнення, і це буде анулюванням домовленості про припинення договору за угодою сторін, що свідчить про відсутність у працівника такої згоди на звільнення, до моменту припинення трудових відносин. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 повідомив Товариство про відкликання своєї заяви на звільнення після припинення трудових відносин, тому відсутні підстави для скасування наказу від 26 травня 2020 року № 892/ос про звільнення позивача.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін, та згоди відповідача на його звільнення, шляхом видачі відповідного наказу, а відтак відсутні правові підстави для скасування наказу про звільнення позивача.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також вказано у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що на нього здійснювався тривалий психологічний тиск з метою його звільнення, з огляду на реалізацію ним послідовних дій щодо написання заяви про звільнення за взаємною згодою, ознайомлення у день звільнення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки, проставлення підпису в особовій картці працівника та на своє прохання отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 644 000, 00 грн, виплата якої передбачена у разі звільнення працівника саме за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_2 , оскільки будь-яких скарг на дії Товариства та/або заяв з приводу вчинення на позивача психологічного тиску з метою примушування його до звільнення та/або іншого порушення його трудових прав позивач керівництву Товариства не подавав, до контролюючих органів не звертався.

Одночасно не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що рішення Наглядової ради Товариства від 18 грудня 2019 року можуть бути обґрунтуванням дійсного і реального тиску на позивача з метою його звільнення, яке відбулося 26 травня 2020 року, оскільки станом на дату звільнення був відсутній ризик притягнення до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із закінченням строку на застосування дисциплінарного стягнення.

Враховуючи наведене суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову про визнання протиправним звільнення та поновлення позивача на роботі.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, як похідні.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено 14 грудня 2020 року.

Суддя С. В. Вовк