Провадження № 2/428/3070/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Посохов І.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

Одночасно із зверненням до суду з вказаною позовною заявою позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі її матері ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України на час розгляду справи.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 збирається виїхати за межі території України на невизначений термін разом з його неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , де має намір створити іншу родину з іншим чоловіком.

На підставі ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд вважає за необхідне розглянути заяву позивача про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», який регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України тощо, а саме встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні зобов`язання, боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

З наведених вище норм вбачається, що тимчасове обмеження права громадян на виїзд з України може бути встановлене судом за поданням державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження лише у разі, якщо боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Отже, зазначене вище обмеження конституційного права громадянина вільно залишити територію України може бути встановлене лише у разі невиконання боржником рішення суду і не може бути застосоване як захід забезпечення позову, тим більше, що такий вид забезпечення позову не передбачений статтею 150 ЦПК України.

Аналіз ст. 150 ЦПК України дає підстави для висновку, що процесуальним законом не передбачено такого заходу забезпечення позову, як тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон. Виходячи з зазначеного, задоволення такого способу забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, є прямим порушенням цивільного процесу та може трактуватися як вихід суду за межі своїх повноважень.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. 149-150, 153, 157, 258-260 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя І. С. Посохов