Справа № 569/3289/20
У Х В А Л А

28 лютого 2020 року Суддя Рівненського міського суду Рівненської області Ковальов І.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до Рівненського міського суду Рівненської області заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить заборони Рівненській міській раді та її виконавчим органам приймати будь-які рішення щодо винесення на розгляд та затвердження рішення «Про затвердження містобудівної документації детальний план території правого берега Басівкутського водосховища (озера) орієнтовною площею 80 га у комплексі із внесенням змін до діючого детального плану території на АДРЕСА_1 ».

Вказана заява подана до подання позову.

Заява про забезпечення позову обгрунтована тим, що заявник проживає у місті Рівне Рівненської області. Із мережі Інтернет йому стало відомо про те, що Рівненська міська рада має намір схвалити Детальний план забудови правого берега Басівкутського озера. На сайті Рівненської міської ради він ознайомився із оприлюдненим проектом рішення Рівненської міської ради сьомого скликання «Про затвердження містобудівної документації детальний план території правого берега Басівкутського водосховища (озера) орієнтовною площею 80 га у комплексі із внесенням змін до діючого детального плану території на АДРЕСА_1 », відповідно до якого розглянувши «Детальний План території правого берега Басівкутського водосховища (озера) орієнтовною площею 80 га у комплексі із внесенням змін до діючого детального плану території на АДРЕСА_1 », розроблений ПрАТ «Рівнеінвестпроект», відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні» від 25.05.2011 р. No 555, Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про затвердження порядку розроблення містобудівної документації» від 16.11.2011 р. No 290, ДБН Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території», керуючись пунктом 42 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Рівненська міська рада має намір вирішити затвердити «Детальний план території правого берега Басівкутського водосховища (озера) орієнтовною площею 80 га у комплексі із внесенням змін до діючого детального плану території на АДРЕСА_1 ».

Заявник стверджує, що такий детальний план території правого берега Басівкутського водосховища (озера) орієнтовною площею 80 га у комплексі із внесенням змін до діючого детального плану території на АДРЕСА_1 не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому не може бути затверджений Рівненською міською радою.

Зокрема заявник покликається на те, що такі дії Рівненської міської ради по затвердженню ДПТ суперечать вимогам ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

При цьому покликається на те, що в 2013 році рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради було затверджено детальний план території житлового кварталу на АДРЕСА_1 , де було передбачено виключно індивідуальну забудову у відповідності до Генерального плану міста та Плану зонування території.

На сьогоднішній день відповідно до Генерального плану забудови міста Рівне та Плану зонування, затвердженого рішенням Рівненської міської ради №1421 від 22.12.2011 року, в цій частині міста передбачено лише зона Ж-1 Ї зона садибних та блокованих житлових будинків та зона Р-2 Ї зона природних ландшафтів.

Водночас будівництво діючим детальним планом території, який був прийнятий в 2013 році, передбачено лише в зоні Ж-1 з висотністю будівель до 9 метрів та поверховістю до 3 поверхів з додатковим мансардним.

Крім того, заявник звертає увагу на те, що на сьогоднішній день у зоні Ж-1 та зоні Р-2 правого берега Басівкутського водосховища (озера) здійснено будівництво багатоквартирних житлових будинків з назвою об`єктів будівництва, як будівництво індивідуальних будинків, будинків спортивно-оздоровчих комплексів «Будинок спортивної рибалки», оздоровчо-туристичних центів, оздоровчо-відпочинкових центів з поверховістю до 6 поверхів включно.

А оскільки відповідно до ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території, то в місті Рівне на уточнення положень затвердженого Генерального плану забудови міста з визначеними зонами Ж-1 та Р-2 на правому березі Басівкутського водосховища (озера), детальний план цієї території може бути розроблений лише в межах зон Ж-1 та Р-2 з метою їх уточнення.

При цьому заявник стверджує, що всупереч ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» запропонованим детальним планом території передбачається заміна зон Ж-1 та Р-2 на зони Ж-3, Ж-4, Ж-5, тобто передбачається будівництво багатоквартирних будинків, що дасть можливість забудувати вільні земельні ділянки багатоквартирними житловими будинками, а відносно вже існуючих «багатоквартирних» спортивно-оздоровчого комплексів дасть можливість провести їх реконструкцію під квартири, а тому таким чином намагаються змінити План зонування міста Рівного всупереч встановленому порядку.

Заявник також покликається на те, що сесія Рівненської міської ради не має повноважень приймати рішення про затвердження детальних планів території, оскільки ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що детальний план території у межах населеного пункту розглядається і затверджується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання.

Крім того, заявник стверджує, що вказаний проект рішення не був погоджений в ряді комісій Рівненської міської ради, в тому числі бюджетною, що суперечить п.п. 1.3, 1.5, 4.4, 27.3, 27.4, 33.9 Регламенту Рівненської міської ради, затвердженого рішенням Рівненської міської ради №786 від 23.05.2016 року «Про затвердження Регламенту Рівненської міської ради сьомого скликання».

З огляду на вищевикладене заявник вважає, що виносячи на розгляд сесії Рівненської міської ради та голосуючи за детальний план території, Рівненська міська рада в порушення ст. 19 Конституції України, вийде за межі своїх повноважень, визначених законами.

Враховуючи те, що вказані вище обставини свідчать про очевидність заподіяння шкоди правам та охоронюваним інтересам заявника у випадку невжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення в справі, а також з урахуванням того, що в даному випадку захист прав, свобод та інтересів особи, яка звернулась із заявою про забезпечення позову без вжиття таких заходів забезпечення стане неможливим, у зв^язку з чим для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, необхідним є вжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення в справі. Тому вищенаведене свідчить про наявність підстав вважати, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду, що означатиме порушення в тому числі вимог пункту 1 ст. 6 § 1 Конвенції.

Зважаючи на вищезазначене заявник стверджує, що має намір звернутися в Рівненський міський суд з позовом в строки визначені ч. 4 ст. 152 Цивільного процесуального кодексу та просить суд вжити заходи забезпечення позову у вказаний спосіб.

Суд, вирішуючи питання, щодо доцільності задоволення заяви про забезпечення позову, проаналізувавши доводи заявника приходить до наступного .

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, яке допускається, якщо не вжиття цих заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в цивільному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в цивільній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Пунктом 1 ч.1 ст.152 ЦПК України передбачено порядок подання заяви про забезпечення позову. Заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

За правилами ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Аналіз наведених норм вказує, що забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення цивільної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Дослідивши наведені в заяві про забезпечення позову доводи, суд приходить до висновку, що заявником допущено порушення правил предметної юрисдикції, в зв`язку з чим в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття судом рішення) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб`єктом саме у тих правовідносинах, де виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР; у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.

Пунктом 21 ч. 1 ст. 43 Закону № 280/97-ВР (у зазначеній редакції) установлено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради.

Частиною 1 ст. 144 Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

На основі цього положення Конституції України в ч. 1 ст. 59 Закону № 280/97-ВР визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти.

Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.

Водночас, актами нормативно-правового характеру є локальні документи, які встановлюють, змінюють чи скасовують обов`язкові для виконання на певній території правила поведінки. Такі акти не стосуються якогось одного суб`єкта правовідносин і розраховані на багаторазове застосування.

Отже, посилання заявника, що Рівненська міська рада має намір вирішити питання та затвердити «Детальний план території правого берега Басівкутського водосховища (озера) орієнтовною площею 80 га у комплексі із внесенням змін до діючого детального плану території на АДРЕСА_1 » та буде діяти в своїх або чиїхось приватних інтересах, не з метою здійснення передбачених владно -управлінських функцій, що не стосується права власності або користування земельними ділянками конкретних осіб.

За таких обставин доводи заявника, що рішення ради стосується передачі земельних ділянок у приватну власність, є необґрунтованими і не приймаються судом.

Підсумовуючи зазначене, суд зазначає, що спірне рішення органу місцевого самоврядування не може вважатись виконаним актом індивідуальної дії, оскільки на підставі цього рішення у фізичних та/або юридичних осіб не виникло і не могло виникнути речових прав на земельні ділянки.

Відносини, які можуть скластись між учасниками спору, мають публічно - правовий характер та мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства, тому з вище вказаною заявою заянику необхідно було б звернутись до Рівненського окружного адміністративного суду, а не до Рівненського міського суду.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 149, 150, 152, 153,353,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали . У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи,

яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов