Справа № 712/1903/18
Провадження № 2/712/73/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Токової С.Є.

при секретарі Могила І.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Захарченко Анжела Іванівна, Державний реєстратор-департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради про визнання фіктивним правочин (договір) купівлі-продажу квартири,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з позовом до відповідачів про визнання фіктивним правочин (договір) купівлі-продажу квартири на підставі ст. 234 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . За час перебування у шлюбі , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 жовтня 2009 року вони придбали трикімнатну квартиру у АДРЕСА_1 . Відповідачі є її близькими родичами (донька та внук). 21 квітня 2015 року її чоловік ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу вищевказаної квартири із відповідачем ОСОБА_3 , який є їх онуком. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Зазначила, що укладаючи спірний договір, вона з чоловіком не розуміли значення і наслідків своїх дій через ряд захворювань, відповідачі обіцяли надавати фінансову допомогу на утримання, лікування та сплату комунальних платежів. Проте, ніякої допомоги не надавали. Даний договір вважає фіктивним, оскільки кошти від продажу квартири її чоловік не отримував. Крім того, оспорюваний правочин вважає недійсним, оскільки позивач ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_6 у повному обсязі не усвідомлювали значення своїх дій у силу тяжких уражень психіки та центральної нервової системи , а саме не розуміли небезпеки та значення і наслідків своїх дій та не могли керувати нами у момент укладення фіктивного правочину.

У відзиві на позов представник відповідачів позов не визнав з тих підстав, що спірний договір укладений відповідно та на умовах, визначених цивільним законодавством України. Жодних належних доказів, які б підтверджували що ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій на момент укладення договору, суду не надано. Про дійсність намірів ОСОБА_3 а саме укладення договору купівлі-продажу квартири свідчить той факт, що останній після його укладення зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру. В той же час, ОСОБА_6 за життя не заперечував право ОСОБА_3 на вказану квартиру.

Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу надала письмові пояснення, в яких вказувала, що перед посвідченням вищевказаного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 неодноразово звертався до неї на консультацію щодо посвідчення цього договору, нею була надана йому консультація з цього питання та перевірені надані ним документи. При посвідченні договору нею було встановлено особи сторін за їх паспортами, дані яких записані в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, а також перевірено їх дієздатність. Сумнівів щодо встановлених осіб та їх дієздатності у неї не виникало. Сторони чітко пояснили, що вони хочуть оформити договір купівлі-продажу квартири. Перевіривши надані усі документи, нею був посвідчений даний договір купівлі-продажу квартири, який був прочитаний та підписаний сторонами у її присутності. Сторонам було роз`яснено зміст та правові наслідки договору.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 16 листопада 2018 року на 10-30 год.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті на 09 квітня 2019 року на 09-30 год.

В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю та просила задовольнити заявлені вимоги. Додатково пояснила суду, що нотаріус ні їй, ні ОСОБА_6 не пояснювала що вони підписують, ОСОБА_3 кошти за придбання квартири не передавав. Фактично ОСОБА_6 мав намір розпорядитися будинком в С. Червона Слобода Черкаського району , який належить їй і чоловіку на праві власності і домовленість між ним та онуком ОСОБА_3 була саме з цього питання. На даний час вона мала намір забезпечити житлом сина, який у спірній квартирі проживає, оскільки її донька ОСОБА_4 живе за кордоном, матеріальну допомогу їй не надає та за життя чоловік мав намір розпорядитися квартирою саме на користь сина. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у позові з тих підстав, що даний правочин не містить ознак фіктивності, виходячи з того, що відповідач ОСОБА_7 після його укладення зареєстрував право власності на придбану квартиру, оскільки йому чинились перешкоди зі сторони сина позивачки, який без правових підстав у квартирі проживав, звертався до суду з позовом про виселення останнього разом із членами сім`ї.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

21 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. (а.с. 23-24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 20 листопада 2017 року.

Позивач ОСОБА_1 оспорює нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, яку її власник ОСОБА_6 відчужив за життя відповідачу ОСОБА_3 та як на підставу недійсності посилається на ту обставину, що кошти за продаж квартири в розмірі 149 000 грн., як вказано в договорі, її чоловік не отримував, оскільки наміру укладати договір купівлі продажу не мав. В той же час, після укладення договору, ОСОБА_3 , та його мати ОСОБА_4 відмовилися утримувати продавця ОСОБА_6 та його дружину - ОСОБА_1 .

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків( ст.202 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 21 квітня 2015 року укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за вказаним договором продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти квартиру і сплатити передбачену договором суму.

Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 149 000 грн., які сплачені покупцем продавцю під час оформлення цього договору.

Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус Захарченко А.І., яка посвідчувала оспорюваний договір пояснила суду, що ОСОБА_8 ще до укладення зазначеного договору звертався до неї на консультацію з приводу того, що має намір відчужити квартиру, яка

належить йому на праві власності, проте у нього був відсутній правовстановлюючий документ на неї. Вона порадила звернутися до приватного нотаріуса Дудки Г.І., яка посвідчувала правочин, на підставі якого останній набув право власності на квартиру, що ним і було зроблено.

На запит суду приватний нотаріус Дудка Г.І. направила до суду документи, на підставі яких нею був виданий ОСОБА_6 дублікат договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2009 року, укладений між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , а саме заяву ОСОБА_6 від 08.04.2015 року , яка власноручно ним підписана, та документи, на підставі яких нею встановлено особу заявника.( а.с. 69, 70).

В подальшому , ОСОБА_6 особисто звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і рішенням державного реєстратора від 14 квітня 2015 року № 20656919 проведено державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_6 на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . ( а.с. 91).

Крім того, приватний нотаріус Захарченко А.І. пояснила суду, що при посвідченні договору купівлі-продажу квартири нею було з`ясовано волевиявлення сторін саме на укладення договору купівлі-продажу квартири. ОСОБА_1 як дружина продавця , надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_6 на укладення правочину та продажу квартири. Будь-яких зауважень від сторін при посвідченні договору не було, в тому числі і щодо несплати коштів. Договір вона зачитала, після чого сторони його підписали.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства , а також моральним засадам суспільства . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена Законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених Законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин) .

За змістом статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач ОСОБА_1 правочин купівлі-продажу квартири, вчинений за життя її чоловіком ОСОБА_6 вважає фіктивним, та просить його визнати недійсним на підставі ст.234 ЦК України.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин , який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів. При цьому, тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову

практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин,

сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду, повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату , такий правочин не може бути фіктивним.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року справа №607/15555/17-ц, провадження № 61-2594св19.

В судовому засіданні встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( а.с. 108), відповідно до акту комітету самоорганізації населення мікрорайону « Соборний» від 13 вересня 2019 року фактично проживав у квартирі АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач ОСОБА_3 зареєстрував у квартирі, на яку набув право власності свою дружину ОСОБА_11 та неповнолітню дитину - ОСОБА_12 , про що вказує сама позивач у своїй позовній заяві та не заперечується відповідачем, а в лютому 2019 року звертався до суду із позовом про виселення осіб, які проживають у спірній квартирі ( вказана обставина є загальновідомою, та в силу ч.3 ст.82 не потребує доказуванню ).

Посилання на той факт, що її чоловік не отримував кошти за продаж квартири не можуть слугувати підставою для визнання правочину фіктивним в розумінні ст.234 ЦК України, оскілки відповідно до п. 2.3 договору купівлі-продажу сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність будь-яких претензій фінансового характеру (а.с.23).

При цьому, суд звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_6 після укладення договору купівлі-продажу квартири з 21.04.2015 року і до дати своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 не оспорював вказаний договір . Позивач не була стороною оспорюваного правочину, а як дружина ОСОБА_6 надавала йому згоду на відчуження спірної квартири ( а.с. 176 ), яка належала останньому на праві власності, так не заперечувала в судовому засіданні надання такої згоди. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оскільки після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 провів державну реєстрацію переходу права власності на квартиру, зареєстрував у ній дружину та неповнолітню дитину, у лютому 2019 року, звертався до суду з позовом до ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , третя особа служба у справах дітей Черкаської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення (дані Єдиного реєстру судових рішень)про виселення без надання іншого житла (справа № 712/1732/19), у визнанні фіктивним договору купівлі-продажу квартири необхідно відмовити.

Суд також враховує і недоведеність позивачем порушення її прав шляхом укладання договору купівлі продажу з мотивів того, що за життя її чоловік на дану квартиру склав заповіт ( а.с. 21). Вказаний заповіт був складений від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_14 ( сина позивачки ), а не позивача ОСОБА_1 та за два роки до укладення оспорюваного правочину.

Що стосується вимог позивача до відповідача ОСОБА_4 суд звертає увагу позивача на наступне.

Частиною 2 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою

ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб , інтересів держави.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач ( частина 1 ст. 48 ЦПК України).

В системному аналізі норм процесуального права можна дійти висновку, що відповідачем є особа , відповідальна за дії, які порушують право позивача, на захист якого останній звернувся до суду.

Між тим, жодних доказів про порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_4 , яка не була стороною оспорюваного правочину, позивач не надала, як і не довела які саме її права порушила відповідач ОСОБА_4 виходячи із предмету даного позову.

Суд також не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_17 , оскільки будь-яких показань про обставини укладення та виконання договору купівлі-продажу квартири він не надав.

Не можуть слугувати підставою для визнання фіктивним оспорюваного договору купівлі-продажу і посилання позивача на поганий стан здоров`я її та чоловіка, які в розумінні ст. 234 ЦК України не можуть свідчити про фіктивність правочину.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 79-81, 83, 89, 263-265, 267 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 234, 638 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Повне рішення суду складено 25 лютого 2020 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ :

Позивач: ОСОБА_18 прож. АДРЕСА_3

Відповідачі: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 прож. АДРЕСА_4

Треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Захарченко Анжела Іванівна (м. Черкаси, бульвар Шевченка, 270 офіс 7), Державний реєстратор-департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради (м. Черкаси, вул. Байди Вишневецького, 36).