Постанова

Іменем України

24 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 207/1001/17-ц

провадження № 61-12172св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року у складі судді Погребняк Т. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про усунення від права спадкування за законом.

Позовна заява обґрунтована тим, що він з дружиною проживали у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина - ОСОБА_4 , з якою вони перебували у шлюбі з 22 червня 2001 року.

У вказаній квартирі також зареєстрований ОСОБА_3 , який є онуком ОСОБА_4 .

Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 тає дочкою ОСОБА_4 від першого шлюбу.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з належної їй квартири АДРЕСА_1 . Спадкодавець ОСОБА_4 померла раптово і не залишила заповіту, хоча за життя планувала залишити квартиру йому, щоб він через певний час оформив її на онука ОСОБА_3 , який залишився сиротою.

Вказував, що заяви про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний термін подали він та ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_4 та не відмовився від спадкування на користь племінника, хоча тривалий час не підтримував родинних стосунків зі спадкодавцем.

Зазначав, що ОСОБА_4 протягом останніх п'яти років хворіла на різні фізичні недуги, зокрема, на цукровий діабет, внаслідок чого останні півтора роки до смерті майже постійно перебувала у лікарнях. Через наявний цукровий діабет 2-го типу у зв`язку з його прогресуванням в період з 22 лютого 2016 року по 23 серпня 2016 року ОСОБА_4 було п'ять разів госпіталізовано до стаціонару різних медичних закладів, мало місце декілька хірургічних втручань, в тому числі ампутація правої стопи в період з 09 серпня 2016 року по 23 серпня 2016 року.

ОСОБА_2 не надавав матері належної матеріальної допомоги, не здійснював догляду за нею, знаючи про наявність потреби у цьому.

Ставлення ОСОБА_2 негативно позначалось на психологічному стані спадкодавця, крім того, незадовільне матеріальне становище родини погіршувалося через хворобу та необхідність лікування дочки спадкодавця і сестри відповідача ОСОБА_5 .

Проте, ОСОБА_2 відсторонився від проблем у родині, не виявляв інтересу, не відвідував ні хвору матір, ні сестру.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 просив суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті його матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин, а саме: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Разом із тим, ОСОБА_1 не доведено факт ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надати, а також факт перебування спадкодавця в безпорадному стані.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_2 з матір'ю тривалий час не підтримував стосунки, останній раз бачився з нею навесні 2015 року. Відповідач працював водієм на підприємстві, підробляв таксистом. Зазначає, що з 20 травня 2016 року по 06 березня 2017 року офіційно не працював, але продовжував працювати таксистом, а отже мав можливість допомогати своїй матері та здійснювати догляд за нею.

Вказує, що ОСОБА_4 , маючи гостру потребу в догляді та грошах, неодноразово зверталась з проханнями допомоги до свого сина - ОСОБА_2 як сама так, і через родичів, сусідів по місцю проживання та лікарів.

Проте, ОСОБА_2 на звернення матері та інших осіб не звертав уваги, не провідував матір в лікарнях, не здійснював догляду за нею, незважаючи на те, що мав таку можливість, оскільки офіційно не працював понад шість місяців.

Також не згоден із висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки показів свідків, які, на його думку, надали правдиву інформацію щодо відвідування спадкодавця її сином.

Відзиву на касаційну скаргу сторонами подано не було

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 07 серпня 1995 року, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому Дніпродзержинської міської ради.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого відділом РАГС Баглійського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 22 червня 2001 року, актовий запис № 128.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином спадкодавця ОСОБА_4 , що не оспорюється сторонами.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого Баглійським районним у м. Дніпродзержинську відділом РАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 832 від 22 вересня 2016 року.

Після смерті ОСОБА_4 . Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за № 762/2016.

Згідно копії зазначеної вище спадкової справи № 762/2016 із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчасно звернулись її чоловік - ОСОБА_1 та її син - ОСОБА_2 .

Зі спадкової справи № 762/2016 вбачається, що інформація про наявність заповіту ОСОБА_4 відсутня.

На день смерті ОСОБА_4 , яка була зареєстрована по АДРЕСА_3 , разом зі спадкодавцем зареєстрований її онук - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_4 в період з 22 лютого 2016 року по 23 серпня 2016 року декілька разів була госпіталізована до лікарень, а саме:

22 лютого 2016 року ОСОБА_4 було здійснено хірургічне втручання у хірургічному відділенні 7-ї Дніпродзержинської міської лікарні - розтин гнійника;

09 червня 2016 року - розтин гнійника, 01 липня 2016 року етапна нефректомія 1 пальця правої стопи.

В період з 26 липня 2016 року по 02 серпня 2016 року ОСОБА_4 було госпіталізовано до обласної лікарні імені Мечникова, де 27 липня 2016 року виконано хірургічне втручання, пропонувалась ампутація частини кінцівки, від чого пацієнтка відмовилась і була виписана;

11 серпня 2016 року у ДП «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» було проведено оперативне втручання з приводу ампутації правої стопи по ОСОБА_7 .

З довідки головного лікаря Дніпродзержинської міської лікарні № 7 вбачається, що в період перебування у лікарні ОСОБА_4 вона доглядалась чоловіком ОСОБА_1 , інших родичів персонал відділення не пам'ятає.

Згідно довідки про доходи, виданої Кам`янським вищим професійним училищем, середній заробіток ОСОБА_1 за 2015-2016 роки складав близько 2000 грн на місяць.

Також, згідно довідки про доходи дружини відповідача - ОСОБА_8 № 15/06-1 від 16 травня 2017 року, виданою ТОВ «Сінергія-Груп», її середній заробіток у 2016 році складав 1750 грн на місяць.

ОСОБА_2 звільнений з роботи 20 травня 2016 року і не працював до березня 2017 року, що підтверджується копією трудової книжки серії АС № НОМЕР_2.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про безпорадний стан ОСОБА_4 , її потребу у допомозі та догляді саме від ОСОБА_2 та ухилення останнього від виконання обов`язку щодо надання спадкодавцю допомоги при можливості її надання, що могло бути підставою для усунення від права на спадкування.

Крім того, судами було враховано, що ОСОБА_4 отримувала необхідну допомогу від ОСОБА_1 - її чоловіка.

Посилання касаційної скарги на те, що судами попередніх інстанцій не було надано належної оцінки показам свідків, не можуть бути прийняті судом, оскільки заявником не наведено обставин, які б свідчили про порушення судами попередніх інстанцій вимог статті 89 ЦПК України під час оцінки доказів. Крім того, ОСОБА_1 також не наведено підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач мав змогу надавати таку допомогу, є необґрунтованими, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_2 звільнено з роботи 20 травня 2016 року і він не працював до березня 2017 року.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 , не будучи офіційно працевлаштований, працював таксистом та отримував дохід у розмірі 8 000 грн, не можуть бути прийняті судом, оскільки позивачем в розумінні положень статей 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані твердження, під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій.

Посилання на те, що ОСОБА_2 тривалий час не спілкувався із спадкодавцем ОСОБА_4 не свідчить про умисне ухилення відповідача від надання допомоги своїй матері.

Оскільки під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не було встановлено всіх необхідних умов для усунення від спадкування за законом, суди правомірно відмовили у задоволенні позову.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовили ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян