Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 757/16507/15

провадження № 61-87св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

третя особа - Національний банк України як правонаступник Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа - Національна комісія, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживача, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), третя особа - Національна комісія, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про захист прав споживача.

Позов мотивований тим, що 30 вересня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), був укладений кредитний договір № 2615/0908/71-085, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 170 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних строком до 30 вересня 2038 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняло право вимоги за кредитними договорами, зокрема, і за кредитним договором від 30 вересня 2008 року, укладеним між ним та ПАТ «Сведбанк». Також 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором від 30 вересня 2008 року, укладеним між ним та ПАТ «Сведбанк».

28 травня 2013 року ПАТ «Сведбанк» перейменовано на ПАТ «Омега Банк».

Позивач вважає, що вказані вище договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», є недійсними, оскільки суперечать пункту 2 статті першої Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг та підпункту 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг».

Вказує, що він отримав споживчий кредит фінансових послуг як фізична особа для особистого сімейного, домашнього використання, а не як суб`єкт господарювання, а відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансових послуг належить набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі прав вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Тобто ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права відступати право вимоги за кредитними та іпотечними договорами ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не отримало попереднього дозволу (погодження) Спостережної Ради ПАТ «Сведбанк» відповідно до пункту 2.6.4 договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Крім того, договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір про передачу прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», суперечать положенням статті 1078 ЦК України, оскільки за укладеними договорами факторингу передавалися вимоги клієнта до боржника, пов`язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, що не може бути предметом відступлення за договором факторингу, а тому ці договори порушують публічний порядок, у зв`язку із чим в силу статті 228 ЦК України є нікчемними.

З урахуванням наведеного позивач просив: визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині передачі споживчого кредитного договору від 30 вересня 2008 року № 2615/0908/71-085, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», наступний правонаступник - ПАТ «Омега Банк»; визнати недійсними договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині передачі споживчого кредитного договору від 30 вересня 2008 року № 2615/0908/71-085, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», наступний правонаступник - ПАТ «Омега Банк».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що оспорювані договори факторингу укладені відповідно до вимог закону, при їх укладенні дотриманні норми ЦК України, а тому немає підстав для визнання їх недійсними з підстав, викладених у позовній заяві.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2018 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції вказував, що доводи позивача про те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права відступати права вимоги за кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не отримало попереднього дозволу (погодження) Спостережної Ради ПАТ «Сведбанк» відповідно до пункту 2.6.4 договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорювані договори факторингу суперечать підпункту 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»суд вважав необґрунтованими.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір про передачу прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», суперечать положенням статті 1078 ЦК України, у зв`язку із чим в силу статті 228 ЦК України є нікчемними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що на час укладення між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» договорів факторингу від 28 листопада 2012 року про відступлення права грошової вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені у пункті 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Держфінпослуг) від 03 квітня 2009 року № 231, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

20 серпня 2013 року Київський апеляційний адміністративний суд визнав нечинним пункт 1 розпорядження Держфінпослуг № 231, тобто саме з цієї дати перестав бути чинним пункт, який забороняв відступлення прав вимоги за договорами факторингу до фізичних осіб.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг), оскаржила рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року в касаційному порядку.

16 лютого 2016 року Вищий адміністративний суд України скасував зазначене рішення, вказавши, що висновки апеляційного суду є передчасними, так само як і скасував рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав та направив справу на новий розгляд. Тобто рішення Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року не впливає на дійсність договорів факторингу, які були укладені після 25 березня 2014 року, оскільки починаючи з цієї дати обмеження щодо кола боржників, права вимоги до яких відступаються за договором факторингу, були скасовані самою ж Нацкомфінпослуг. Водночас, договори факторингу, які були укладені в період з 08 травня 2009 року до 20 серпня 2013 року, повинні були укладатися з урахуванням того, що обмеження щодо боржників у факторингових операціях діяло та скасоване ніким не було.

Розпорядженням Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 встановлено заборону укладення договорів факторингу про переуступку прав грошової вимоги з фізичними особами, а надано дозвіл на фінансові послуги факторингу про переуступку прав вимоги тільки з суб`єктами господарювання, якими не є фізичні особи за споживчими договорами про отримання кредиту на придбання житла, тобто для своїх побутових та сімейних потреб.

Таким чином, суди не застосували до спірних правовідносин спеціальних норм права, а саме - розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231, яке діяло на час укладення між сторонами договорів факторингу.

Аргументи інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, надіслала на адресу Верховного Суду пояснення, в яких зазначила, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» внесені до Державного реєстру фінансових установ, товариства отримали свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 357 та серії АОІ № 54342 та додаток до них із зазначенням фінансових послуг факторингу та надання кредитів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 30 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2615/0908/71-085, за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 170 000,00 грн на строк з 30 вересня 2008 року до 30 вересня 2038 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом (т. 1 а. с. 10 - 12).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 2615/0908/71-085-Z-85, за умовами якого позивач передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2008 року (т. 1 а. с. 13 - 15).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі. Після переходу прав вимоги заборгованості фактор має право нараховувати, як новий кредитор, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі відносно боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому (т. 1 а. с. 17 - 29).

Пунктом 2.6 вказаного договору факторингу передбачено, що наступне відступлення фактором прав вимоги до боржників можливе лише з дозволу (погодження) Спостережної ради ПАТ «Сведбанк».

Відповідно до виписки з протоколу засідання Спостережної ради ПАТ «Сведбанк» від 20 листопада 2012 року № 19 (пункт 4 протоколу) підтверджується, що Спостережною радою було надано дозвіл компанії групи «Укрборг» (до складу якої входить ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), що придбає права вимоги згідно з цим рішенням, на наступний продаж (відступлення) прав вимоги заборгованості до боржників (як в цілому так і будь-якої її частини) ТОВ «Кредитні ініціативи» (т. 1 а. с. 63 - 66).

У подальшому 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, за умовами якого клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі. Після переходу прав вимоги заборгованості фактор має право нараховувати, як новий кредитор, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі відносно боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому (т. 1 а. с. 3 - 39).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512та статті ЦК Україникредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 350 ГК України банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

За змістом статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до вимог статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Пунктом 11 частини першої статті 4 вказаного Закону фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, факторинг.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Внаслідок укладення договорів факторингу відбулась зміна кредитора, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача/іпотекодержателя за кредитним договором від 30 вересня 2008 року № 2615/0908/71-085, позичальником згідно з яким є ОСОБА_1 .

Згідно з договорами факторингу від 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» є юридичними особами, мають статус фінансових установ та внесені до Державного реєстру фінансових установ України (свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серія ФК № 357 від 16 листопада 2012 року та серія ФК № 214 від 22 вересня 2008 року).

Отже, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовими установами, мають право здійснювати фінансові послуги, що відповідає положенням пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Також слід зазначити, що розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилався позивач як на підставу недійсності оспорюваних договорів факторингу, прийнято відповідно пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно з яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Підпунктом 2 пункту 1 розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Таким чином, є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що оспорювані договори факторингу суперечать підпункту 2 пункту 1 розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг».

Доводи касаційної скарги щодо ненадання відповідачем до суду оригіналів договорів факторингу спростовуються тим, що суд прийняв належним чином засвідчені копії вказаних договорів, що не суперечить вимогам ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук