КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення депозитних коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення депозитних коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що 19.03.2013 року між нею та банком було укладено договір банківського вкладу №SAMDN3395 «Депозит плюс на 6 місяців», відповідно до якого вона внесла 72 000,00 гривень на депозитний рахунок № НОМЕР_1 з виплатою відсотків у розмірі 21% щомісячно, строк дії договору з 19.03.2013 року по 24.09.2013 року. По закінченню строку дії договору банківського вкладу,розмір внесеного вкладута нараховані по ньому відсотки ОСОБА_1 банком не повернуті. 08.08.2018 року воназвернулась до АТ КБ «Приватбанк» із нотаріально завіреною вимогою розблокувати рахунок, на який вносились гроші за депозитним договором, розірвати договір та повернути суму банківського вкладу з процентами у повному обсязі. Банк вимогу ОСОБА_1 не виконав. З урахуванням зазначеного, просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь суму вкладу в розмірі 72 000,00 грн. та суму відсотків у розмірі 78 044 грн. 70 коп., що разом складає 150 044 грн. 70 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення депозитних коштів задоволеночастково.

Стягнутоз Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 72 000 грн., відсотки у розмірі 65 557грн. 54 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнутоз Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 375грн. 58 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АК КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов помилкового висновку про те, що матеріалами справи підтверджено факт існування договірних правовідносин між сторонами та внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок банку. Суд проігнорував те, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження факту знаходження грошових коштів на банківському рахунку (за депозитною угодою) на час розгляду справи саме у тому розмірі грошових коштів, який заявляє позивач до стягнення. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що банк втратив свої активи на території окупованого АРК та м. Севастополя, у зв`язку із чим відповідач не може ані підтвердити, ані спростувати факт дійсного знаходження грошових коштів позивача на банківському рахунку (за депозитною угодою) на час розгляду справи саме у заявленому позивачем розмірі.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрнутованості.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 19.03.2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу за №SAMDN3395 «Депозит плюс на 6 місяців».

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 внесла 25 000,00 гривень на депозитний рахунок у АТ КБ «Приватбанк» за № НОМЕР_1 , з виплатою відсотків у розмірі 17% щомісячно, строк дії договору з 19.03.2013 року по 24.09.2013 року з правом поповнення вкладу.

Також між сторонами було укладено 19.03.2013 року додаткову угоду, відповідно до умов якої,на суму вкладу нараховуються ще 4% річних,які зараховуються на бонусний рахунок, з яких 2% річних діють до 19 березня 2013 року включно.

Отже,за договором банківського вкладу,з часу його укладення,нараховуються 21% річних, а з 19 березня 2013 року - 19% річних.

У період з 14.05.2013 року по 21.05.2013 рокусума банківського вкладу становила 40 000,00гривень.З 22.05.2013 року по 12.08.2013 року сума банківського вкладу становила 42 000,00гривень.З 13.08.2013 по 23.09.2013 року сума банківського вкладу становила 57 000,00гривень.З 24.09.2013 року по дату подання позову (25.02.2019 року) сума банківського вкладу становила 72 000,00гривень.

Внесення грошових коштів на рахунок підтверджуються квитанціями про внесення коштів. Оригінали даних квитанцій, оригінал договору банківського вкладу, ощадна книжка були оглянуті судом першої інстанції під час розгляду справи у судовому засіданні. Копії вказаних документів наявні у матеріалах справи.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що факти укладення між сторонами договору банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів у заявленому розмірі є доведеними, оскільки підтверджені належними та допустимими доказами, наданими позивачем. При цьому, докази повернення банкомгрошових коштів за договором банківського вкладу на вимогу позивача - відсутні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Статтями 629, 525, 526 ЦК Українипередбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 1060 ЦК Українидоговір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 статті 1066 ЦК України визначено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пунктом 10.1 вказаної Інструкції № 492 визначено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що факт укладення між сторонами договору банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів у заявленому розмірі є доведеними, оскільки на підтвердження укладення договору банківського вкладу та внесення грошових сум на депозитний рахунок позивач надала відповідні копії документів,оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні судом першої інстанції.

На підставі положень договору строк дії вкладу був неодноразово пролонгований.

08.08.2018 року позивач надала АТ «Приватбанк» нотаріально завірену вимогу про розблокування рахунку, на який вносились гроші за депозитним договором, розірвання договору та повернення суми банківського вкладк з процентами у повному обсязі. Зазначена заява відповідачем задоволена не була, кошти банком не повернуті вкладнику.

Зазначені обставини АТ КБ «Приватбанк» не спростовані.

Судом було встановлено, що позивач 08.08.2018 року звернулась до АТ «Приватбанк» із заявою про розірвання договору. Отже, з 08.08.2018 року договір банківського вкладу вважається розірваним.

За умовами договору передбачено строк дії договору 6 місяців, тобто 19 вересня 2013 року включно.

Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, вказаний договір продовжувався до 08.08.2018 року.

Згідно ч. 2 ст. 1070 ЦК Українипроценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, позивач має право на отримання процентів за вкладом:

- проценти за період з 19.03.2013 по 13.05.2013 становлять 805,48 грн. (25 000 х 21% / 365 х 56)

- проценти за період з 14.05.2013 по 21.05.2013 становлять 184,11 грн. (40 000 грн. х 21% / 365 х 8)

- проценти за період з 22.05.2013 по 12.08.2013 становлять 2 005,64 грн. (42 000 грн. х 21% / 365 х 83)

- проценти за період з 13.08.2013 по 19.09.2013 становлять 1 246,19 грн. (57 000 грн. х 21% / 365 х 38)

- проценти за період з 20.09.2013 по 23.09.2013 становлять 118,68 грн. (57 000 грн. х 19% / 365 х 4)

- процента за період з 24.09.2013 по 28.03.2018 становлять 61 191,18 грн. (72 000 грн. х 19% / 365 х 1 646)

- проценти за період з 29.03.2018 по 18.07.2018 (розірвання договору мало місце до 18.07.2018 року) становлять 2 грн. 18 коп. (72 000 грн. х 0,01% / 365 х 111).

25.04.2017 року Комітетом управління активами і пасивами ПАТ КБ «ПриватБанк» змінена відсоткова ставка по депозитам фізичних осіб в національній та іноземній валюті, встановлено з 04.05.2017 року процентна ставка по знов укладеним та пролонгованим вкладам фізичних осіб: - «До запитання» у розмірі 0,01%.

- проценти за період з 19.07.2018 по 11.02.2019 становлять 4 грн. 08 коп. (72 000 грн. х 0,01% / 365 х 207)

Всього проценти становлять суму 65 557 грн. 54 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Такі висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідають обставинам, що мають значення для справи, судом правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, а тому оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим.

Правильність такого розрахунку процентів банк не спростував. Доказів на спростування зазначеного стороною відповідача у розпорядження суду першої та апеляційної інстанції надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт наявності у вкладника оригіналу договору та платіжних документів може лише доводити обставини щодо укладення договору та не є належними доказами невиконання банком умов договору щодо повернення коштів за договором банківського вкладу, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК Українидоводити обставини повинна та сторона, яка про них стверджує (посилається на них), тобто доводити виконання умов договору (у цій справі повернення коштів) повинен банк, а не позивач, який просить стягнути неповернуті коштів.

Враховуючи, що договір банківського вкладу був укладений з АТ КБ «Приватбанк» як юридичною особою, а не з його Кримською філією, то відповідач має володіти всією необхідною інформацією за вказаними договорами.

Отже, саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань за договорами банківських вкладів, а також те, що кошти були повернуті вкладнику і відсутні на його депозитному рахунку, однак банком таких доказів не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що відокремлений підрозділ АТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя саме після ухвалення рішення про це Правлінням Банку, колегія суддів відхиляє, оскільки договір банківського вкладу було укладено не з відділенням чи філією банку, а з АТ КБ «Приватбанк», яке є юридичною особою, місцезнаходження якої у місті Дніпрі, і банк повинен відповідати за своїми зобов`язаннями згідно з чинним законодавством.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі статтею 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю) то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця.

Отже, оскільки стороною укладених договорів є АТ КБ «Приватбанк», то зобов`язання за цими договорами має виконувати саме АТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а не його філія у АР Крим, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. Тимчасова окупація Автономної Республіки Крим та припинення діяльності ПАТ «КБ «ПриватБанк» на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим не можуть бути підставою для невиконання узятих на себе згідно із договорами зобов`язань.

Загалом доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до переоцінки доказів, а також до власного тлумачення норм матеріального права, які регулюють спірні правовівдносини.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано Ат КБ «Приватбанк» до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його перегляду апеляційним судом є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині його оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк