справа № 570/863/19
провадження № 2/570/124/2020
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2020 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача адвоката Хоменка А.П.,

представника відповідача адвоката Діонісьєва І.М.,

секретаря судового засідання Кмін В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів,

в с т а н о в и в :

покликаючись на неповернення спадкодавцем боргу, позивач у поданій до суду 19 лютого 2019 року позовній заяві просить стягнути з спадкоємця 5 000 доларів США, що складає станом на 28 січня 2019 року 139 050 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1 390 грн. 50 коп.

У відзиві представник відповідача зазначив, що позивач в порядку ст.1281 ЦК України із заявою як кредитор щодо майнових претензій до спадкоємців померлого не зверталася станом на 22 квітня 2019 року. Своїм правом кредитора подати вимогу не скористалася. Оскільки строки пред`явлення вимог до спадкоємців є обмежувальними, ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються, а тому позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню. Крім цього, позивач не довела належними та допустимими доказами факт відсутності між нею та померлим ОСОБА_3 правовідносин (усних домовленостей) щодо призначення коштів в сумі 24 000 грн., які вона передала останньому. Вважає, що розписка надана ОСОБА_1 , з огляду на норми ст.1047 ЦК України, є документом на підтвердження укладання договору позики і по своїй суті свідчить про наявність між позивачем та померлим ОСОБА_3 певних правовідносин на момент складання такого документу і стверджувати про відсутність будь-яких правовідносин між ними за наявності такого документу немає підстав. Крім того, друга частина розписки взагалі не стосується позивача, оскільки в ній ОСОБА_3 зобов`язується віддати ОСОБА_4 2 000 доларів США за нанесення завданого збитку.

У відповіді на відзив позивач вказала, що 16 лютого 2017 року нею на адресу відповідача як спадкоємця ОСОБА_3 направлена претензія-вимога про повернення грошового боргу у розмірі 5 000 доларів США. Вважає, що повідомлення №235/01-16 від 22 квітня 2019 року приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Кутецької В.В не відповідає дійсності. Стверджує, що факт відсутності договірних відносин підтверджується рішенням Рівненського районного суду від 26 вересня 2018 року (справа №570/2505/17). Покликається на пояснення ОСОБА_5 , засвідчені 07 листопада 2018 року приватним нотаріусом Хомутовським В.С., в яких зазначено, що покійним ОСОБА_3 від ОСОБА_1 у присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 отримано грошові кошти у сумі 5 000 доларів США.

Всіх учасників справи відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання сторони не з`явилися, передавши свої повноваження своїм представникам. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов`язковою, достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність.

У суді представник позивача позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах.

Представник відповідача позов не визнав за безпідставністю.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Встановлено, що 19 серпня 2011 року ОСОБА_3 написав розписку про отримання від ОСОБА_1 24 000 грн., що було еквівалентом 3 000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16 січня 2017 року.

Згідно заповіту від 09 грудня 2016 року ОСОБА_3 усе своє майно заповів ОСОБА_2 , який своєчасно прийняв спадщину, подавши до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Кутецької В.В. заяву про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи №14/2017.

26 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , вартістю 31 600 грн.

06 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача з претензією-вимогою про повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів у сумі 5 000 доларів США протягом 30 календарних днів з моменту отримання даної вимоги.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. У мотивувальній частині рішення судом встановлено, що з наданої позивачкою розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав від позивачки 24 000 грн. (3 000 доларів США) без зазначення суттєвих умов договору позики, а саме, в тексті розписки не зазначено, що кошти, отримані ОСОБА_3 , були ним отримані саме в борг, і що ОСОБА_3 зобов`язується їх повернути позивачці. Друга частина розписки взагалі не стосується позивачки, оскільки в ній ОСОБА_3 зобов`язується "віддати ОСОБА_4 2 000,00 доларів США за нанесення завданого йому збитку". З огляду на зазначене, в розписці відсутні істотні умови, які б характеризували викладене у розписці як договір позики.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Нормами гл.83 ЦК України визначені загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно положень ст.1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ч.1 п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).

Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За наведених обставин, правова позиція позивача є помилковою, його доводи до уваги не приймаються, як такі, що не обгрунтовані вимогами закону, належними доказами і висновки суду не спростовують. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем виникли саме боргові зобов`язання і саме незаконними діями відповідача були заподіяні збитки, позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав.

Тобто, правовідносини, що склалися між сторонами, виключають застосування положень ст.1212 ЦК України, відповідач не є кінцевим вигодонабувачем, оскільки будь-якого майна від позивача не набував, ознаки безпідставного набуття відповідачем майна за рахунок позивача відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог,

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на сторону, яка їх понесла.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому рішення не вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаюча по АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 04 квітня 2003 року Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області/;

Відповідач: ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючий по АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 21 серпня 2007 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, РКНОПП НОМЕР_4 /.

Повне судове рішення виготовлене 14 лютого 2020 року.

Суддя: Кушнір Н.В.