Житомирський апеляційний суд
Справа №275/746/20 Головуючий у 1-й інст. Миколайчук П. В.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 275/746/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Миколайчука П.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, 28 травня 2010 року уклав із ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 6582,27 дол. США, що на час укладення договору було еквівалентно 52000 грн., строком до 28 травня 2013 року.

Оскільки відповідач не повернув позику у встановлений договором строк та відмовляється в добровільному порядку сплачувати кошти, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 6582, 27 дол. США.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 182657 грн. 99 коп. заборгованості за договором позики від 28 травня 2010 року та 1826 грн. 58 коп. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на підставі вказаного договору позики позивач передав йому 52000 грн., й саме таку суму позики він повинен був повернути до 28 травня 2013 року. Жодним пунктом договору не передбачено повернення грошових коштів із застосуванням еквіваленту у доларах США за курсом, встановленим на день повернення позики. Для забезпечення інтересів позикодавця від валютних коливань в сторону зменшення вартості долара у договорі був зафіксований курс 1 дол. =7,90 грн. й саме виходячи із цього курсу він повинен був повернути позику до 28 травня 2013 року.

Окрім того, суд порушив вимоги процесуального законодавства, оскільки у даному випадку обов`язковою умовою звернення до суду із цим позовом є врегулювання спору в досудовому порядку. Позивач жодного разу не звертався до нього з вимогою сплатити борг.

Заслуговує на увагу й та обставина, що ОСОБА_1 просив стягнути борг у доларах США, проте суд стягнув заборгованість у гривнях, що свідчить про вихід за межі позовних вимог.

Також вказує, що суд розглянув справу, яка має для нього особливе значення, у порядку спрощеного провадження, чим позбавив його можливості скористатися у повному обсязі процесуальними правами. В судовому засіданні він пояснив, що за вказані кошти був придбаний автомобіль для позивача, однак для підтвердження цієї обставини потрібен був час, проте у зв`язку з розглядом справи у спрощеному провадженні не мав можливості подати відповідні докази. Окрім того, позивачем пропущений строк позовної давності.

В судовому засіданні позивач не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 28 травня 2010 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність ОСОБА_2 52000 грн., що є еквівалентом 6582,27 дол. США, виходячи із встановленого сторонами курсу 1 дол. США = 7,90 грн.

Пунктом 2 цього договору передбачено, що саме таку суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 28 травня 2013 року.

Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. 28 травня 2010 року.

У встановлений договором строк відповідач не повернув суму позики.

Відповідно до положень ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до правил ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У ч.1 ст.526 ЦК Украни закріплене правило про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із аналізу наведених норм права можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і не резиденти фізичні особи, які перебувають на теритоії України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі, якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд першої інстанції, врахувавши презумпцію правомірності правочину, встановив, що між сторонами існують правовідносини, які виникли з договору позики. Оскільки відповідач не повернув у передбачений договором строк грошові кошти, з огляду на умови договору та положення ст.533 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторони визначили ціну грошового зобов`язання у грошовому еквіваленті до іноземної валюти долара США, тому з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошовий еквівалент заборгованості за договором позики, що станом на день пред`явлення вимоги становить 182657 грн. 99 коп.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач мав будь-які зауваження до змісту нотаріально посвідченого договору позики.

Вказаний договір є чинним, не оспорений в судовому порядку, відтак безпідставними є твердження відповідача про те, що спірні правовідносини не пов`язані з позикою, оскільки фактично ОСОБА_1 передав йому кошти на купівлю для нього автомоблія.

Враховуючи характер спірних правовідносин та суму боргу, розгляд даної справи у порядку спрощеного провадження узгоджується з положеннями цивільного процесуального законодавства й не може бути підставою для скасування рішення суду.

Оскільки позивач не скористався своїм правом та не звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості застосувати положення ст.267 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374,375,381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: