КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи 359/677/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/8927/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.

при секретарі: Гордієнко О.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина інвалід

за апеляційними скаргами ОСОБА_3

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області ухваленого 17 квітня 2020 року, в приміщенні суду в складі судді Борця Є.О.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 , з якого просила стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, протягом всього часу проживання матері з дитиною з інвалідністю.

В обґрунтування позивних вимог вказує на те, що 26 січня 2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , який є дитиною з інвалідністю. Після того, як сторони припинили проживати однією сім`єю, дитина залишилась проживати з позивачем, тому позивач змушена була звернутись із даним позовом до суду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина інвалід - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 23 січня 2020 року, протягом всього часу проживання матері з дитиною з інвалідністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду як необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, та необґрунтоване, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.Вказує на те, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення не прийнято до уваги те, що відповідач має невеликий дохід, у нього на утриманні перебуває батько, який потребує матеріальної допомоги внаслідок хвороби. Крім того, вказує, що позивач має додатковий підробіток, тому не потребує коштів.

В судовому засіданні представник відповідач підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач у суді апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшов висновку про відмову у задоволені апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 січня 2013 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 січня 2013 року.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13 серпня 2013 року.

З наявного в матеріалах справи медичного висновку №31/671 від 6 травня 2015 року (а.с.12), посвідчення серії НОМЕР_3 від 26 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю.

З акту обстеження житлово-побутових умов від 16 січня 2020 року вбачається, що сторони припинили проживати однією сім`єю, їх син ОСОБА_4 залишився проживати разом з матір`ю.

Судовим наказом Бориспільського міськрайонного суду від 3 лютого 2020 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 січня 2020 року, до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 , вказує, що після припинення шлюбних відносин між нею та ОСОБА_3 , спільна дитина, яка має інвалідність, проживає разом з нею та потребує постійного догляду, внаслідок чого позивач має мінливий, невеликий дохід тому змушена була звернутись до суду із даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції вважав, що розмір заробітної плати ОСОБА_3 , не позбавляє його можливості надавати позивачу матеріальну допомогу в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, протягом всього часу проживання матері з дитиною з інвалідністю.

Проте, апеляційний суд погоджується із таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ст.88 Сімейного кодексу України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитись без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Частиною 1 ст.80 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Матеріалами справи встановлено, що дитина сторін має інвалідність з дитинства, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 26 лютого 2018 року, догляд за дитиною здійснює матір, що не заперечувалось відповідачем.

Отже, позивач вправі вимагати від відповідача стягнення аліментів на своє утримання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є особою працездатного віку, має постійне місце роботи де отримує заробітню плату, а отже має можливість належним чином забезпечувати своє матеріальне становище.

Відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року №2961-IV (з подальшими змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначення інвалідності дитини доповнено посиланням на те, що стійкий розлад функцій організму зумовлює обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

Статтею 19 цього ж Закону визначено безпосередній причинний зв`язок інвалідності з потребою у сторонньому догляді, як форми додаткової соціальної допомоги та захисту.

Таким чином, ураховуючи встановлені судом обставини щодо доходу відповідача, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дитини, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, який не заважає останньому працевлаштуватися та отримувати іншу більш високу заробітну плату, а також ту обставину, що малолітня дитина є інвалідом з дитинства та перебуває на утриманні матері, яка не може працювати у зв`язку із доглядом за сином, апеляційний суд, виходячи із принципу співмірності для забезпечення прав дитини, на користь якої стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції на утримання матері, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача.

Доводи скаржника про те, що у нього на утриманні перебуває хворий батько, апеляційним судом не приймається до уваги, оскільки належних та допустимих доказів указаних обставин суду надано не було.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 має додатковий заробіток, а відтак не потребує допомоги, апеляційним судом не приймається до уваги, оскільки судом першої інстанції надано належну оцінку указаним обставинам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: