ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1387/19 Номер провадження 22-ц/814/762/20Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2019 року, постановлене суддею Бондарь В.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька,

в с т а н о в и в:

20.08.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить щомісячно утримувати із ОСОБА_2 кошти на своє утримання у розмірі 2 000,00 грн., починаючи з 20.08.2019 до зміни матеріального та сімейного стану сторін.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що є самотнім пенсіонером та отримує 1 497,00 грн. пенсії, з яких 1 000,00 грн. витрачає на орендоване житло, інших доходів не має. Відповідач є його сином, отримує заробітну плату в розмірі 20 000,00 грн. та має можливість надавати матеріальну допомогу, якої він потребує.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 18.12.2019 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено потребу в отриманні матеріальної допомоги від повнолітнього сина та його платоспроможність, тоді як сам позивач отримує державну допомогу в розмірі, який дорівнює розміру прожиткового мінімуму, встановленому законом для осіб, які втратили працездатність.

Позивач оскаржив рішення в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, з підстав викладених у позові, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Посилаючись на положення ст.202 СК України, зазначає, що умовами для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох підстав: непрацездатність батьків та їх потреба в матеріальній допомозі. На теперішній час він є непрацездатною особою за віком та потребує матеріальної допомоги, оскільки отримує мінімальну пенсію, із якої в примусовому порядку стягуються судові витрати та боргові зобов`язання, а також сплачується орендна плата за помешкання.

Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які були ним надані на підтвердження викладених обставин, чим поставив під сумнів неупередженість суду та можливість ефективного судового захисту оспорюваного права, що є порушенням ст.2 ЦПК України.

Посилаючись на договір оренди житла, заперечує твердження відповідача, що в орендованій квартирі він проживає як співмешканець власниці помешкання - ОСОБА_3 , а не як орендар. Доказів, які б підтверджували сплату ним орендної плати надати суду не може, оскільки власниця помешкання не зареєстрована, як фізична особа-підприємець, а тому не має права надавати квитанції про сплату орендної плати.

Зазначає, що не має іншого місця проживання окрім орендованого житла, а в належній йому на праві спільної часткової власності Ѕ частині будинку АДРЕСА_1 , проживати не може, тому що там мешкає його колишня дружина. Між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки, що унеможливлює його проживання в цьому будинку.

Доводить, що суд першої інстанції не врахував та не надав оцінки рішенню суду від 03.04.2019 по справі №538/1863/16-ц, яке було надано відповідачем. Твердження останнього щодо скрутного матеріального становища вважає сумнівними, оскільки, фактично, він, не маючи доходу, утримує себе, дружину, дитину та хвору матір, яка згідно зазначеного рішення суду понесла 28 979,72 грн. судових витрат. Вважає, що потреба відповідача в оперативному лікуванні не є належним доказом у справі, оскільки відповідач не є інвалідом та має змогу працювати.

Позивач підтверджує, що має інших дітей окрім відповідача, факт батьківства якого встановлений рішенням суду, та не вважає це підставою, яка б звільняла сина від обов`язку утримувати непрацездатного батька, який потребує матеріальної допомоги, незалежно від того, чи сплачував батько аліменти на утримання сина.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ./а.с.5/

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Лохвицькому об`єднаному управлінні ПФУ в Полтавській області та отримує пенсію за віком, яка за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 складає 1 6910,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи № НОМЕР_1 від 06.05.2018 за №1367./а.с.4,6/ За період з 01.10.2019 по 31.12.2019 із пенсії ОСОБА_1 утримано на примусове виконання судових рішень 953,20 грн./а.с.68/

Згідно договору оренди від 01.05.2019, укладеного між ОСОБА_3 (орендодавцем) та ОСОБА_1 (орендарем), за умовами якого останній прийняв у тимчасове користування жиле приміщення 1 кімнату в квартирі загальною площею 50 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , строком з 01.05.2019 по 01.05.2021 із встановленням плати за орендоване житло в розмірі 1 000,00 грн. на місяць./а.с.7/

Відповідач ОСОБА_2 із 22.09.2018 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , в якому у них народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ./а.с.31-32, 37/

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 наказом від 26.07.2011 №185-к звільнений з роботи. Інші записи щодо працевлаштування - відсутні./а.с.33/

Згідно консультативного висновку спеціаліста від 02.11.2019 ОСОБА_6 потребує оперативного лікування./а.с.35/.

Відповідно до рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03.04.2019 (справа №538/1863/16-ц) ОСОБА_1 є власником Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 ./а.с.47-54/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що позивач хоча і є непрацездатним за віком, проте отримує державну допомогу в розмірі, який дорівнює розміру прожиткового мінімуму, встановленому законом для осіб, які втратили працездатність, потребу в отриманні матеріальної допомоги від повнолітнього сина та спроможність останнього її надавати, - не довів.

Апеляційний суд із таким висновкаом суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність викладених висновків не спростовують, зводяться до їх заперечень та незгоди з рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Положення наведеної норми свідчать, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.

Такий обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується із їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц.

Разом із тим наведене узгоджується із висновками районного суду, які ґрунтуються на роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.20116 №3, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги не є абсолютним, а отже підлягає доведенню у відповідності до положень ЦПК України.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано та не надано належних та достатніх доказів на підтвердження як його потреби в утриманні матеріальної допомоги від одного із повнолітніх дітей, так і її розміру.

Як убачається із матеріалів справи, визнання батьківства позивача відбулося на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 20.01.2011 (справа №2-85/2011), яким ОСОБА_1 визнано батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на момент постановлення такого рішення досяг повноліття./а.с.46/

Фактично, сторонами не заперечується, що до досягнення відповідачем тринадцятирічного віку, батько матеріальної допомоги на його утримання не надавав. Крім сина, позивач має ще двох повнолітніх дітей, однак не вказав про це та про можливість одержання утримання від інших дітей, не повідомив суду, тоді як така обставина має істотне значення для вирішення спору, оскільки відповідно до ч.2 ст.205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Мотивуючи потребу в матеріальній допомозі від повнолітнього сина, позивачем надано довідку про свої доходи - одержану пенсію за віком за період із 01.01.2018 по 31.12.2018 у загальній сумі 16 910,00 грн.

Зі змісту довідки убачається, що період нарахування пенсії (01.01.2018 по 31.12.2018) передує даті звернення в суд із позовом і не пов`язаний із відрахуваннями, які в примусовому порядку стягувалися із позивача органами ДВС у період з 01.10.2019 по 31.12.2019. Доказів, які б підтверджували наявність інших боргових зобов`язань позивача та їх відрахування із пенсії, як єдиного джерело доходу, позивачем не надано.

Одержання пенсії за віком у розмірі, який дорівнює прожитковому мінімуму, не є беззаперечною підставою ні для стягнення аліментів, ні для відмови у їх стягнення та аналізується судом в сукупності з іншими доказами.

Натомість, із наданих відповідачем копії рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 03.04.2019 у справі №538/1863/16-ц про поділ спільного майна ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , копій постанов провідкриття виконавчих проваджень щодо примусового виконання вказаного судового рішення, вбачається, що позивач мав автомобіль, який продав без згоди ОСОБА_4 , а отже мав додатковий дохід, яким розпорядився на власний розсуд; має у власності частину житлового будинку в м.Лохвиця Полтавського району і області. Викладене вказує на те, що позивач не довів потребу в матеріальному утриманні зі сторони відповідача.

Наданий позивачем договір оренди житла у м.Запоріжжі не відповідає вимогам ст.ст.77-79 ЦПК України щодо належності, допустимості та достовірності доказів, оскільки такий договір не зареєстрований у встановлений законом спосіб, а тому не є належним доказом витрат на житло та у зв`язку з цим потреби батька в матеріальному утриманні від повнолітнього сина.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях від 26 липня 2005 року по справі «Kniatv. Poland», у справі «JedamskiandJedamskav. Poland», якою визначено, що суди повинні встановлювати наявність у особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

Із матеріалів справи убачається, що позивачу на праві власності належить частина житлового будинку і характер взаємовідносин між колишнім подружжям не впливає на його майнові права та можливість розпоряджатися ним.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до припущень позивача стосовно матеріальної спроможності відповідача його утримувати, на яких не може ґрунтуватися судове рішення і яке не спростовує висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з підстав його недоведеності.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 380, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.02.2020.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська