Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3137/17

номер провадження 2/695/50/20

17 лютого 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря Біліченко С.В.

представника позивача Попельнюх Т.І.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Побиванця Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості у сумі 18611.09 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20.01.2008 року відповідач став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк`та уклав договір, відповідно до умов якого отримав кредит у розмірі 11000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач наполягає, що кредитні кошти ОСОБА_1 отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 18.10.2017 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 18611.09 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 1865 грн. заборгованість за кредитом; 10038.68 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 5583.07 грн. заборгованість за пенею; 250.00 грн. фіксована частина штрафу; 874.34 грн. процентна складова штрафу.

Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку.

Дана справа розглядається в порядку загального позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 11.01.2018 року.

Представник відповідача по справі, адвокат Побиванець Ю.В. надав до суду відзив на позов про стягнення заборгованості, відповідно до якого позовні вимоги позивача не визнав наполягаючи на тому, що ОСОБА_1 не усвідомлював своїх дії та не міг керувати ними, оскільки в момент підписання кредитного договору мав та має на даний час психічне захворювання, а тому просив застосувати наслідки недійсності правочину згідно ст.. 216 ЦК України та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав у повному обсязі та надав суду пояснення аналогічні поясненням, які викладені у позовній заяві, окрім того представник позивача зазначив, що відповідач добровільно уклав кредитний договір, тривалий час виконував його умови та користувався кредитними коштами, із позовом про визнання кредитного договору недійсним до суду не звертався.

Відповідач та його представник, адвокат Побиванець Ю.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву, вважав правочин недійсним та проси застосувати наслідки недійсності правочину.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Як вбачається із доводів позивача, відповідач 20.01.2008 року підписав анкету-заяву на підставі якої приєднався до умов кредитного договору та отримав кредит у розмірі 11000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач по справі не заперечує факту отримання ним кредитної картки від АТ «КБ «ПриватБанк» про що безпосередньо зазначає у судовому засіданні, однак він та його представник наполягають, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи, має психічне захворювання, а тому він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже правочин не відповідав внутрішній волі ОСОБА_1 ..

Свої доводи відповідач стверджує письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 від 11.07.2018 року, яка зазначила про те, що вона проживає разом із відповідачем та помічає у нього розумову відсталість, оскільки він не може самостійно читати та писати, перебуває на обліку у лікаря психіатра, навчався у допоміжній школі, має психічні та емоціональні зриви в наслідок яких може піти в невідомому напрямку та повернутися лише вночі. Щодо обставин отримання ОСОБА_1 кредиту, останній нічого не відомо та про існування останнього вона дізналася лише після отримання відповідних повідомлень із банку.

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_3 , остання проживає по сусідству із відповідачем, та помічає у нього розумову відсталість, оскільки він не може самостійно читати та писати має психічні та емоціональні зриви в наслідок яких може піти в невідомому напрямку та повернутися лише вночі.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №22 від 25.01.22019 року, який здійснений на підставі ухвали суду за клопотанням сторони відповідача, при вчиненні підпису під заявою анкети на отримання кредиту у ПАТ КБ «Приватбанк» 20.01.2008 року та на теперішній час ОСОБА_4 виявляв і виявляє ознаки хронічного психічного захворювання , що позбавляло на вказаний період часу та позбавляє на теперішній час його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Окрім того суд також враховує і те, що згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності.

Посилаючись на вказані обставини та керуючись ст. 225 ЦК України представник відповідача наполягав на тому, що правочин є недійсним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вказаний висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц.

Відповідно до постанов Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28.09.2016 року, № 36-9цс12 від 29.02.2012 року, № 6-9цс12 від 29.02.2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до переконання, що надані відповідачем докази не є достатніми для відмови у задоволенні позову, оскільки вони не є достатніми для того, що б стверджувати, що відповідач абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в тому числі перебував в такому стані при укладені вказаної вище угоди.

Так, дійсно із вказаного вище експертного висновку вбачається, що відповідач виявляє ознаки хронічного психічного захворювання, але останній не визнаний у встановленому законом порядку недієздатним або обмежено дієздатним.

З довідки МСЕК вбачається, що позивач є навіть працездатним, а йому протипоказано психоемоційне перевантаження, та вона не містить вказівки про необхідність постійного стороннього догляду позивача, що обов`язково зазначається, якщо такого стороннього догляду потребує інвалід.

Окрім того суд зважає і на те, що із розрахунку заборгованості за договором від 20.01.2008 року, яка надана позивачем вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав вказані кредитні кошти та частково погашав їх, тобто вчиняв активні дії, які спрямовані на користування цими коштами та повернені заборгованості по них. При цьому такі дії відповідача проявлялися протягом тривалого проміжку часу та були систематичними, що спростовує доводи представника відповідача про не усвідомлення відповідачем значення своїх дій.

Щодо показань свідків, то суд зважає на те, що останні не були присутніми при укладенні відповідачем із позивачем кредитного договору, не були свідками підписання його умов та самі зазначили, що про існування кредитного договору не знали, а їх доводи щодо психоемоційного стану відповідача зводяться лише до окремих випадків, які ніяк не пов`язані із обставинами укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем.

Таким чином, для доведення своїх вимог відповідач та його представник посилались лише на наявність у відповідача певного діагнозу про психічний розлад, який сам по собі не може бути достатнім для визнання судом доведеним факту абсолютної неспроможності відповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними станом на час укладення кредитного договору, тим більше, що таке захворювання носить постійний характер, але при цьому позивача не визнано ані обмежено дієздатним, ані недієздатним.

У той же час вбачається, що відповідач працездатний, сторонньої допомоги не потребує, вільно укладає угоди, звертається з заявами та за послугами до адвоката, що не свідчить про неможливість ним усвідомлювати значення своїх дій.

Дії відповідача стосовно зняття коштів та їх погашення спростовують доводи представника відповідача та висновки експертизи.

Таким чином суд констатує, що обставини, з якими закон пов`язує застосування ч. 1 ст. 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину не дійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними. Така позиція міститься у постанові ВСУ від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12.

Окрім того відповідач до суду із відповідними позовними вимогами про визнання вказаного кредитного договору недійсним не звертався, хоча користується кредитними коштами більше десяти років.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Таким чином вільне волевиявлення особи є обов`язковою умовою дійсності правочину. Наявність підпису на договорі підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення, якщо не встановлено, що особа вчинила підпис поза її волею.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Позивач наполягає, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту , встановленого банком.

На думку позивача, підписанням вказаної вище заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви.

Нормами ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.01.2008 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», та Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тим більше, що як вбачається із пояснень представника відповідача, останній вказані факти заперечує та не визнає.

Більше того у вказаній анкеті-заяві відповідача та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» дата підписання останніх зазначена 28.12.2007 року, а позивач у своїй позовній заяві зазначає, що договір був укладений лише 20.01.2008 року.

При вирішенні вказаного спору суд враховує норми ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» відповідно до частини 6 якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року була розглянута справа № 342/180/17 у якій остання, з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Так у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідача кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права і бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, враховуючи не визнання відповідачем заявлених банком умов договору та факту укладення самого договору та порядку нарахування усіх сум, які пов`язані із обслуговуванням кредиту та застосування штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору, а також відсутності належних доказів погодження між позивачем та відповідачем саме тих умов на які наполягає позивач, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по процентах за користування кредитом, за пенею; фіксованої частини штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити.

Разом з тим із змісту заяви відповідача про отримання кредиту від 28.12.2007 року вбачається, що відповідач погодився на отримання кредитної картки де строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки та користувався кредитними коштами.

Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином вбачається, що позивач користувався кредитними коштами та їх суму не повернув. Жодних доводів спрямованих на спростування суми заборгованості за кредитом відповідач не надав.

Отже суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по процентах за користування кредитом, за пенею та фіксованою частиною штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити, водночас, враховуючи отримання відповідачем суми кредиту та користування нею, із останнього слід стягнути заборгованість за кредитом, яка становить 1865 грн..

Вказана позиціє відповідає зазначеній вище правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в рішенні від 03.07.2019 року по справі №342/180/17. Так у вказаному рішенні зазначено, що враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Оскільки позов задоволено частково, суд, на підставі ст.. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача суму сплаченого позивачем судового збору у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог.

На підставі зазначеного та керуючись ст. ст. 252, 256, 258, 261, 264, 267, 509, 510, 526, 530, 536, 549, 610, 611, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України ст. 10, ст., ст. 264, 265, ст.., ст.. 280-284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі 1865 (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять) гривень в порядку відшкодування заборгованості за кредитним договором від 20.01.2008 року.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі 1600 (одну тисячу шістсот) гривень в порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Сторони по справі:

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», зареєстроване за адресою: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, , рах. НОМЕР_1 , МФО 305299;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іден. код НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 26.05.1998 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний головуючим 27 лютого 2020 року.