КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3243/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року місто Київ

справа №759/12852/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 23 травня 2008 року у розмірі 46223,05 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 22481,52 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9313,77 грн., нарахованої пені - 11988,57 грн.; штрафу (фіксована частина) - 250,00 грн.; штрафу (процентна складова) - 2189,19 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 23 травня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Вказувавна те, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана неюзаява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договірпро наданя банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Зазначав, що банк щодо зміни кредитного ліміту керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Позивач вказував, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачукредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідачазаборгованість за кредитним договором.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 22481,52 грн. та судові витрати у розмірі 856,98 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків у розмірі 9313,77 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, не мав жодних підстав для відмови у стягненні відсотків по кредиту.

Зазначав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах та Тарифах не свідчить, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості.

Вказував, що відповідач поставила свій підпис у заяві позичальника, яким засвідчила те, що вона ознайомлена з відповідними документами, а, отже, повністю згодна з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити в нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався лише на вимоги позивача, не зазначивши взагалі посилання на позицію відповідача та не зазначив мотивів, з яких відхилив доводи відповідача, приймаючи при цьому доводи позивача.

Вказував, що судом не було взято до уваги той факт, що ОСОБА_3 зверталася до Святошинського ВП ГУНП у місті Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, а саме, що невстановлені особи 04 вересня 2017 року з її банківської карти «ПРИВАТБАНК» шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами в сумі 25000 грн.

Зауважував, що відповідач неодноразово інформувала банк про факт відкриття кримінального провадження, прохала провести по вказаному факту службове розслідування і пропонувала позивачу звернутися з відповідною заявою до Святошинського ВП ГУ НП у місті Києві, однак АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заяви відповідача про проведення службового розслідування проігнорував, висновки про результати службового розслідування на адресу відповідача не направляв.

Зазначав, що судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_4 банківську картку, за допомогою якої були зняті кошти з рахунку, не отримувала, грошових коштів з вказаної картки не знімала, а тому і не може вважатися особою, яка порушила зобов`язання, отже остання не має жодних зобов`язань перед позивачем по поверненню вказаних грошових коштів і не повинна відповідати за їх несвоєчасне повернення.

Відзиву на апеляційні скарги до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та стягуючи з відповідача заборгованість по тілу кредиту у розмірі 22481,52 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог.

Також судом було відмовлено у стягненні з відповідача заборгованості за відсотками, пенею та штрафи, виходячи з того, що сторони не обумовили у письмовому вигляді відповідальність за порушення умов договору.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень статтей 526, 530, 610, ч.1 статті 612 ЦК Українизобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частииною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що 23 травня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву б/н, відповідно до якої відповідач отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Позивач зазначав, що відповідач, підписавши анкету-заяву підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.uaскладає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

На підтвердження своїх вимог позивач до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунки заборгованості за договором №б/н від 23 травня 2008 року станом на 31 травня 2015 року та станом на 14 червня 2018 року, копію заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначав, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачукредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідачазаборгованість за кредитним договором.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказувала на те, що 04 вересня 2017 року невстановлені особи з використанням банківської картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що видана на її ім`я у місті Кривий Ріг Дніпропетровської області без її відома, оскільки в цей час вона знаходилася у місті Київ заволоділи грошовими коштами на суму приблизно 25000 грн. Після виявлення крадіжки грошових коштів з рахунку вона негайно повідомила про цей факт на гарячу лінію АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в той же день звернулась до Святошинського ВП ГУНП у місті Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Зазначала, що вона банківську картку, за допомогою якої були зняті кошти з рахунку, не отримувала, грошових коштів з вказаної картки не знімала.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду два розрахунки заборгованості за договором №б/н від 23 травня 2008 року станом на 31 травня 2015 року та станом на 14 червня 2018 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31 травня 2015 року вбачається, що у відповідача була відсутня заборгованість за вказаним договором, оскільки у графах «сальдо поточної заборгованості за кредитом» за період з 26 травня 2008 року по 31 травня 2015 року вказано - 0.

При цьому, з графи «сума погашення за наданим кредитом» вбачається, що відповідач у період з 15 червня 2014 року по 31 травня 2015 року здійснювала платежі за кредитом (а.с.4-5).

Крім того, у розрахунку заборгованості станом на 14 червня 2018 року зазначено про включення в заборгованість нарахованих відсотків, штрафів, пені.

Разом з тим, відповідач у період з 24 червня 2015 року по 04 вересня 2017 року вносила значні суми на погашення заборгованості за кредитом.

Також з розрахунку, який зроблений станом на 14 червня 2018 року вбачається, що 04 вересня 2017 року у графі «витрати клієнтом кредитних коштів» вказано суму 24296,54 грн.

З виписки по рахунку відповідача за період з 01 травня 2008 року по 14 листопада 2018 року вбачається, що грошові кошти 04 вересня 2017 року з банківської картки № НОМЕР_1 знімались в банкоматі, розташованому в АДРЕСА_1 (а.с.68).

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

ОСОБА_1 заперечуючи обставини зняття грошових коштів 04 вересня 2017 року, звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження №0007742, 04 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського УП ГУНП у місті Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме про те, що невстановлена особа 04 вересня 2017 року у період часу з 04.00 год. по 09.30 год. з банківської картки «ПРИВАТБАНК» шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами в сумі 25000 грн.

Відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 05 вересня 2017 року за ч.1 ст.190 КК України.

Відповідач листами неодноразово інформувала позивача про те, що вона не замовляла випуск кредитної картки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за номером НОМЕР_1 , не отримувала її та не здійснювала будь-яких операцій з вказаною кредитною карткою. Також повідомляла про факт відкриття кримінального провадження та просила провести службову перевірку, надати інформацію щодо номеру відділення, в якому видавалась ця банківська картка, прізвище співробітника банку, який видав цю картку, та прізвище осіб, які отримали цю банківську картку.

Як вбачається з відповіді ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 31 січня 2018 року, наданої на звернення ОСОБА_1 , банк повідомляв останню про те, що банківська картка «Універсальна Gold» № НОМЕР_1 була випущена 04 вересня 2017 року на її ім`я як додаткова до договору SAМDN6826 у її особистому аккаунті Інтернет-банку Приват24. Вхід в систему Приват24 був здійснений під її авторизацією. При даній процедурі клієнт вводить свої ім'я користувача і пароль та входить в Приват24. Банк зазначив, що вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання її фінансового телефону та іншої особистої інформації.

Листом від 11 червня 2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив відповідача про те, що банком було встановлено, що 04 вересня 2017 року за допомогою фінансового телефону ОСОБА_1 та персональних даних була здійснена заміна номеру фінансового телефону в банкоматі та в системі Приват24. Після чого карта була активована та змінено кредитний ліміт з 15000 грн. на 25000 грн.

У листі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» також зазначав, що кредитна карта № НОМЕР_1 видавалася за програмою «Карта для одного» без фото фіксації. Карта була активована за допомогою фінансового номеру телефону ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано довідку, в якій зазначено, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні картки:

НОМЕР_2 - дата відкриття 10 травня 2008 року, термін дії 05/12;

5577 2129 1781 2292 - дата відкриття 31 січня 2011 року, термін дії 08/14;

5168 7553 3874 8029 - дата відкриття 13 травня 2014 року, термін дії 08/17;

4149 4393 9670 7139 - дата відкриття 29 травня 2017 року, термін дії 09/20;

5168 7422 0290 2312 - дата відкриття 04 вересня 2017 року, термін дії 05/21 (а.с.76).

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечуючи проти пояснень відповідача вказував на те, що підтвердженням того, що ОСОБА_1 отримала картку є те, що остання активно нею користувалася, поповнювала свій мобільний телефон. Вважає, що саме відповідачем були порушені умови договору, оскільки остання одразу не повідомила банк про втрату карти, грошові кошти знімалися за допомогою банкомату і відповідно особа (або ж сама відповідач), яка знімала кошти мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код властивий даній карті.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє вказані доводи банку, виходячи з наступного.

Норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 передбачають, що банк зобов`язаний ідентифікувати особу клієнта.

У тому числі відповідно до пункту 9 розділу І «Загальні положення» вказаного Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати клієнтів, які відкривають рахунки в банку, і користувачів електронних платіжних засобів, які здійснюють операції з їх використанням за цими рахунками, відповідно до порядку, установленого законодавством України, що регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у редакції, чинній на 04 вересня 2017 року, верифікація клієнта - це встановлення (підтвердження) суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим від нього ідентифікаційним даним.

Згідно з п.2 ч.2 ст.6 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта (представника клієнта), вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках, встановлених законом.

Частинами 1, 2, 9 ст.9 Закону визначено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов`язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта (представника клієнта).

Відповідно до пунктів 7, 8розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, встановлення обставини, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою, є обов'язком фінансової установи і запорукою належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення банком порушення, внаслідок чого незаконно видано електронний платіжний засіб на ім'я одніє особи іншому користувачеві та у зв`язку з чим відбулося списання грошових коштів з рахунку клієнта без йогорозпорядження, фінансова установа повинна нести відповідальність.

З наведених обставин справи вбачається, що 04 вересня 2017 року невідомими особами замовлено перевипуск належної ОСОБА_1 картки на нову картку №НОМЕР_1 , фактично отримавши новий електронний платіжний засіб на ім`я відповідача. Цього ж дня невстановленими особами було знято грошові кошти кредитного ліміту ОСОБА_1 з банкомату на суму 25000 грн. З приводу зазначеного 04 вересня 2017року ОСОБА_1 звернулася доСвятошинського УП ГУНП у місті Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем було порушено обов`язок ідентифікації та верифікації фізичної особи, яка звернулась за отриманням електронного платіжного засобу, та обов`язок передачі електронного платіжного засобу тільки ідентифікованій та верифікованій особі.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт отримання відповідачем банківської картки № НОМЕР_1 .

При цьому, в матеріалах справи міститься лише копія заяви відповідача від 23 травня 2008 року, в якій міститься підпис ОСОБА_1 про отримання кредитної картки № НОМЕР_2 , термін дії якої закінчився 31 травня 2012 року.

Крім того, відповідно до пункту 9 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі №155/589/16-ц, від 16 грудня 2019 року у справі №161/9812/16-ц, від 23 січня 2020 року у справі №179/1688/17.

Наведені вище правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Разом з тим, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підтвердив належними доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції за 04 вересня 2017 року.

Посилання позивача на те, що відповідач підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» погодилася із ними та на те, що саме відповідачем були порушені умови договору, оскільки грошові кошти знімалися за допомогою банкомату і відповідно особа (або ж сама відповідач), яка знімала кошти мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код властивий даній карті колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано доказів, що відповідач була ознайомлена саме з тими Умовами та Правилами надання банківських послуг, на які посилається банк.

Також, позивачем не надано доказів того, що дії чи бездіяльність відповідача призвели до порушення неюобов`язків по зберіганню і використанню ПІН кодів та інших відомостей картки.

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 23 травня 2008 року є необґрунтовані, а, отже, задоволенню не підлягають.

А відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2643 грн.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та про залишення без задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 рокускасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 2643 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: