КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого2020року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

Розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України Олешко Олексія Миколайовича на рішення Печерського районного суду м. Києва, постановленого суддею Бусик О.Л. 21 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди,

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2017 стягнуто на користь ОСОБА_1 73545,17 грн, як компенсацію втрати частини доходів у пенсійному забезпеченні з квітня 2011 року по січень 2017 року включно.

Зазначав, що у зв?язку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили 09.05.2017, у передбачений Законом України «Про виконавче провадження» строк, позивач був позбавлений можливості отримати належну йому суму боргу.

За таких обставин, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в сумі 20739,75 грн в рахунок інфляційного збільшення грошової суми та компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, що підлягала стягненню за рішенням суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення відшкодування за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, інфляційне збільшення сум матеріальної шкоди задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь 3 % річних від несплаченої суми, інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 20739 грн 75 коп, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник Державної казначейської служби України Олешко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

На обґрунтування апеляційної скарги, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Звертає увагу на те, що пунктом 1 статті 5 Закону «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» дійсно передбачено, що у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від нееплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду

Відповідно до п. 50 Порядку виконання рішень передбачена компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, проте вона нараховується за заявами стягувачів Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Отже, на сьогоднішній день відповідно до законодавства Казначейством прийняті рішення про виплату компенсації на користь позивача, які знаходяться на виконанні за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду та будуть виконані лише після виконання рішень судів. які перебувають на виконанні в Казначействі за сформованою черговістю, а тому судом першої інстанції безпідставно і необґрунтовано вирішено стягнути з Державного бюджету України компенсацію за порушення встановленого законом строку виконання рішення в розмірі 20739,75 грн.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2017 стягнуто на користь ОСОБА_1 73545,17 грн, як компенсацію втрати частини доходів у пенсійному забезпеченні з квітня 2011 року по січень 2017 року включно.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З метою виконання постанови, позивач звернувся до Казначейства. Для здійснення заходів щодо виконання рішення суду виконавчий лист, виданий Шевченківським районним судом м. Києва по справі № 2-а-5199/11 разом із заявою позивача від 15.05.2017 були направлені до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Як убачається із матеріалів справи, виконавчий лист виконаний в повному обсязі лише 14.08.2019 року.

Згідно із наданого позивачем розрахунку, компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, складає за період з серпня 2017 року (без урахування трьох місяців, відведені законом на перерахування коштів) до серпня 2019 року: 73545,17 грн х 3% = 2206,36 грн х 2 = 4412,72 грн.

При цьому, індекс інфляції за період з травня 2017 року до серпня 2019 року склав 122, 2%, таким чином, розмір індексу інфляції, що підлягає стягненню з відповідача становить 16 327, 03 грн, а саме: 73545, 17 грн х122, 2%:100%=89872, 20 грн-73545,17 грн.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов?язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов?язанням.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов?язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з п. 3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов?язки можуть виникати з рішення суду (ч.5 ст.11 ЦК України).

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов?язання, оскільки одна сторона зобов?язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов?язання здійснюється судом у порядку, передбаченому ЦПК України.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов?язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до Розділу I «Загальні положення про зобов?язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов?язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов?язань.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов?язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов?язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно - правову відповідальність за невиконання грошового зобов?язання (ст. 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов?язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч.5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов?язальних правовідносин.

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов?язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов?язки можуть виникати з деліктного зобов?язання та рішення суду.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-59цс18).

Так, з матеріалів справи убачається, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2017 стягнуто на користь ОСОБА_1 73545,17 грн, як компенсацію втрати частини доходів у пенсійному забезпеченні з квітня 2011 року по січень 2017 року включно.

Для здійснення заходів щодо виконання рішення суду виконавчий лист, виданий Шевченківським районним судом м. Києва по справі № 2-а-5199/11 разом із заявою позивача від 15.05.2017 були направлені до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Отже, установивши, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2017 визнано грошові зобов?язання держави перед позивачем та визначено їх розмір, ГУ Державна казначейська служба України отримало виконавчий лист №2-а-5199/11 з виконання постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2017, однак фактично перерахувала ОСОБА_1 кошти за рішенням суду лише 14 серпня 2019 року, у зв?язку з чим допустило прострочення виконання грошового зобов?язання за рішенням суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційне збільшення суми шкоди у розмірі 20739,75 грн, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що перерахування коштів стягувачам із затримкою відбуваєтеся не через протиправні дії або бездіяльність відповідача, а виключно у зв?язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах України «Про Державний бюджет України» обмеженими асигнуваннями за поданими судовими рішеннями, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що оскільки за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов?язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов?язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Саме така правова позиція сформована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-59цс18).

Доводи апеляційної скарги про те, що на спірні правовідносини не поширюється Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки предметом даного позову є стягнення нарахованих інфляційних втрат у зв?язку з простроченням грошового зобов?язання, яке виникло на підставі постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2017, а не стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду відповідно до вказаного вище Закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Олешко Олексія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 26 лютого 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: