Дата документу 25.02.2020 Справа № 317/2608/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2608/19
Провадження №22-ц/807/455/20
Головуючий в 1-й інстанції Нікітін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів: секретарКрилової О.В., Полякова О.З. Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, який обґрунтовано тим, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області по справі № 317/35/16-ц від 28 квітня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договорами позики в сумі 4 217 583 гривень 78 копійок. Вказане рішення залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. Відповідач ОСОБА_2 не виконав вказане судове рішення, здійснивши разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 ряд дій, спрямованих на унеможливлення виконання рішення суду від 28.04.2016 р. шляхом зміни титульного власника нерухомого майна та реалізації нерухомого майна. Оскільки з моменту ухвалення судом зазначеного судового рішення пройшов тривалий час, за який загальний рівень цін на товари і послуги значно зріс, позивач просив суд, з посиланням на відповідні норми Цивільного Кодексу України, стягнути на його користь солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втрати від інфляції в розмірі 1 619 552 гривні 17 копійок та 3 % річних в розмірі 379 581 гривня 75 копійок.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року, позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в сумі 927 471 (дев`ятсот двадцять сім тисяч чотириста сімдесят одна) гривня 68 копійок, яка складається з інфляційних нарахувань в розмірі 751 369 (сімсот п`ятдесят одна тисяча триста шістдесят дев`ять гривень) 46 копійок та з нарахувань 3 % річних в сумі 176 102 (сто сімдесят шість тисяч сто дві) гривні 22 копійки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 456 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят шість) гривень 11 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано вимоги ст.625 ЦПК України до нарахованих процентів за користування коштами, сума яких була стягнута за рішенням суду. крім того, вказаним рішенням суду у справі 333/324/18 встановлено факт витрачання грошових коштів отриманих відповідачами від позивача в інтересах сім`ї, що є підставою для солідарного стягнення боргу.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області по справі № 317/35/16-ц від 28 квітня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договорами позики в наступних розмірах (а.с. 7-10): за договором позики від 07 жовтня 2012 року в розмірі 492 249 грн. 05 коп., що складається з основного богу в сумі 216 849 грн. 80 коп.; відсотків за користування грошовими коштами в сумі 258 051 грн. 27 коп. та пені в сумі 17 347 грн. 98 коп.; за договором позики від 01 грудня 2012 року в розмірі 1 049 200 грн. 07 коп., що складається з основного богу в сумі 479 086 грн. 79 коп. та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 570 113 грн. 28 коп.; за договором позики від 07 березня 2013 року в розмірі 1 606 852 грн. 04 коп., що складається з основного богу в сумі 756 452 грн. 82 коп. та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 850 399 грн. 22 коп.; за договором позики від 11 березня 2013 року в розмірі 1 069 282 грн. 62 коп., що складається з основного богу в сумі 504 301 грн. 88 коп. та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 564 980 грн. 74 коп.

Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року (а.с. 11-17) та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року (а.с. 18-19).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що за диспозицією статті 625 ЦК України нарахування інфляційних збитків та 3 % річних здійснюється саме на прострочене зобов`язання, а тому стягненню підлягає сума вказаних нарахувань, виходячи з розміру суми основної заборгованості без включення до бази розрахунку стягнутих сум процентів за користування грошовими коштами та пені. Враховуючи ті факти, що договори позики від 07 жовтня 2012 року, від 01 грудня 2012 року, від 07 березня 2013 року та від 11 березня 2013 року укладені ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_3 не є стороною у вказаному зобов`язанні; рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року заборгованість за вказаними договорами стягнута саме з ОСОБА_2 і не стягувалась з ОСОБА_3 , суд вважав належним відповідачем по даній справі саме ОСОБА_2 , як боржника у зобов`язанні перед ОСОБА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року по справі № 317/35/16-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість, яка складається з суми основного боргу, процентів за договором та пені, яка складає 4217583,78 грн.

Зазначене рішення суду не виконано, що не спростовано відповідачами у справі.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає зв`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення статті 625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні зобов`язання, а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Застосовуючи вимоги ст. 625 ЦК України, лише до суми основного боргу, суд першої інстанції не обґрунтував своєї позиції, не зазначив норми законодавства, з яких він виходив задовольняючи позов частково.

Невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів, сума, яких чітко визначена, зумовлює відповідальність, передбачену ст. 625 Цивільного кодексу, що має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, а тому до бази розрахунку відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України слід відносити всю суму грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення, оскільки знецінення грошових коштів від інфляційних процесів має місце як до основного боргу так і до процентів за користування та пені.

Що стосується солідарного стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо безпідставності таким вимог.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, договори позики, за якими стягнута заборгованість укладені ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 , рішенням суду заборгованість за вказаними договорами стягнута саме з ОСОБА_2 , і тому факт використання запозичених коштів в інтересах сім`ї не може вплинути на коло учасників зобов`язання, та потягти за собою солідарне стягнення коштів за рішенням суду.

На підставі вищевикладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних із заборгованості по відсоткам та пені, стягнутої за рішеннямЗапорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 5148,89 грн., за подання апеляційної скарги в сумі 7723,34 грн., а всього 12872,23 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року у цій справі скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних із заборгованості по відсоткам та пені, стягнутої за рішеннямЗапорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 рокута ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в сумі 1071662 гривні 24 копійки, яка складається з інфляційних нарахувань в розмірі 868183 гривні 71 копійка та з нарахувань 3 % річних в сумі 203479 гривен 53 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 5148,89 грн., за подання апеляційної скарги в сумі 7723,34 грн., а всього 12872,23 грн.

Решту рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков