КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 2-5734/09
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Лапчевської О.Ф., Іванченка М.М.

при секретарі: Кемському В.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2009 року, ухваленого під головуванням судді Голосіївського районного суду міста Києва Коломеєць І.А.,

у справі № 2-5734/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

в с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , без зазначення їх розміру.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що сторони з 01.10.1999 року по 17.03.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина перебуває на повному утриманні матері та проживає разом з нею. Відповідач у вихованні дитини участі не приймає, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2009 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі ј частини від усіх видів доходу платника аліментів щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.09.2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив суд скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права в частині неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Крім того, дитина з 2008 року не проживала з матір'ю, а перебувала на утриманні батьків позивача. Тому ОСОБА_1 не мала права на звернення до суду з даним позовом. Зазначаючи про те, що ним виконано обов`язок з утримання дитини шляхом надання права позивачеві здавати в оренду належну йому частку квартири та отримувати дохід.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні позивач не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Відповідач та представники відповідача підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Доводами апеляційної скарги відповідача є неповідомлення його судом першої інстанції про розгляд справи. При подачі позову ОСОБА_1 зазначила його адресу АДРЕСА_1 , хоча при цьому їй було достовірно відомо, що він за даною адресою не проживає.

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини щодо неналежного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи судом першої інстанції знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Судові повістки, адресовані відповідачеві, під час розгляду справи у суді першої інстанції повернуті до суду без вручення адресатові.

Враховуючи наявність обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення ( п.3 ч.3. ст. 376 ЦПК України), колегія суддів вважає, що заочне рішення підлягає скасуванню, з постановленням нового виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.10.1999 року по 17.03.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.180 СК України( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у

твердій грошовій сумі.

За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних

чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У силу положень ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Оскаржуючи рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2009 року, відповідач не оспорює розмір стягнутих судом аліментів.

Доводами апеляційної скарги є посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не було взято при постановленні рішення до уваги, що дитина з 2008 року не проживала разом з матір`ю, перебувала на утриманні батьків позивача, а тому ОСОБА_1 не мала права на звернення до суду з даним позовом.

Також відповідач вказував, що не повинен сплачувати аліменти, так як при розірванні шлюбу з позивачем вони розділили свій бізнес і він залишив позивачу також частину своєї власності (частину квартиру) яку остання мала право здавати в оренду, при цьому отримані орендодавцем кошти і мали були аліментами.

На підтвердження зазначених вище доводів відповідачем в ході апеляційного розгляду справи заявлялися клопотання: щодо допиту свідків на підтвердження факту укладення між сторонами по справі угоди щодо здачі квартири ( частини квартири) в оренду; витребування з Державної міграційної служби України інформації стосовно відомостей чи отримувала паспорт громадянина України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребування з Державної прикордонної служби Головного центру обробки спеціальної інформації стосовно відомостей чи перетинала кордон України у період з 01.01.2010 року ОСОБА_5 .

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, відповідно до ст. 80 ЦПК України.

Вказуючи на відмову апеляційного суду в задоволенні зазначених вище клопотань як на позбавлення відповідача можливості здійснювати свої права та обов`язки щодо захисту порушених прав, колегія суддів вважає, що відповідачем безпідставно не взято до уваги положення ч. 1 ст. 84 ЦПК України, за якими: учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Згідно до ч. 4 цієї статті зазначити причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Однак, подані до апеляційного суду клопотання відповідача не містять у собі доказів на підтвердження неможливості надати такі докази ( наявність відмови у наданні інформації ( відповіді) зазначених вище компетентних органів).

Крім того, як вбачається із матеріалів справи заочне рішення судом було постановлено 01 грудня 2009 року. Відповідач у клопотанні ставив питання щодо витребування інформації про перетин кордону починаючи з 01.01.2010 року.

Зазначене вище, на думку колегії суддів, свідчить про визнання самим відповідачем факту проживання неповнолітньої дитини на час ухвалення рішення про стягнення аліментів разом з матірю ( позивачем по справі).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів виходив з того, що відповідач, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тим самим не виконує обов`язок батька утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Колегія суддів вважає, що в ході апеляційного розгляду справи відповідачем не було надано доказів, які б вказували про наявність на час ухвалення рішення обставин звільнення батька дитини ( відповідача ) від обов`язку щодо її утримання до повноліття.

Відтак, заявлені позовні вимоги про стягненняз відповідача на користь позивача аліментів у розмірі ј частини від усіх видів доходу платника аліментів, починаючи з дати звернення до суду з позовом до досягнення дитиною повноліття, підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2009 рокускасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу платника аліментів щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 вересня 2009 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 держмито в дохід держави у розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: