ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1541/20 Справа № 201/9593/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що постановою старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 01 грудня 2009 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Також позивачу були пред`явлені обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України. Зазначає, що незаконним пред`явленням йому обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України 12 січня 2009 року, незаконним накладенням арешту на його майно і незаконним відстороненням його від посади йому були заподіяні значні моральні страждання. З вказаного часу позивач знаходиться у стресовому стані, порушився його сон, апетит. Також вказує, що як публічна людина реально відчував, що зі ним припинили будь-які стосунки багато приятелів та друзів. Вказує на те, що йому довелося всі 8 років докладати значних зусиль до налагодження та відновлення свого звичайного способу життя. Тривалі слідчі дії та судові засідання змушували позивача переносити сильні душевні страждання, витрачати багато часу для участі в усіх слідчо-судових діях, що також порушувало його звичайний спосіб життя. На сьогоднішній день позивачу 69 років та він потребує постійного медичного огляду внаслідок прогресування тих хвороб, що стали наслідком незаконного кримінального переслідування.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилалася у своїй позовній заяві

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 12 січня 2009 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України /а.с. 16/.

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України і ч. 2 ст. 366 КК України /а.с. 33-48/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 листопада 2013 року вищевказані судові рішення були скасовані, і справу було направлено на новий судовий розгляд /а.с. 50-53/.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року, кримінальну справу №203/451/14-к відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обвинувачених у скоєні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 336, ч.2 ст.209 КК України, було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування /а.с. 54-64/.

Під час проведення досудового розслідування в межах вищевказаної кримінальної справи (до направлення справи на додаткове розслідування) постановою слідчого від 12 січня 2009 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 де б воно не знаходилося /а.с. 65/.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2017 року зазначений арешт належного позивачу майна був скасований /а.с. 66/.

Також встановлено, що постановою старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 24 лютого 2009 року ОСОБА_1 , у зв`язку із пред`явленням обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України, було відсторонено від посади директора Комунального підприємства культури «центральний міський дитячий парк ім.. Лазаря Глоби /а.с. 67/.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року у справі № 200/8434/17 постанова старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 24 лютого 2009 року була скасована /а.с. 68/.

Звертаючись з позовними вимогами заявник наголошує, що він в період з 12 січня 2009 року по 17січня 2017 року (дата набрання законної сили постанови суду про направлення справи на додаткове досудове розслідування), тобто 96 місяців незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 191 КК України, тобто обвинувачувався у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення за відсутності порушеної кримінально справи. Зазначає, що незаконним пред`явленням йому обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України 12 січня 2009 року, незаконним накладенням арешту на його майно і незаконним відстороненням його від посади йому були заподіяні значні моральні страждання.

Наполягаючи на незаконності притягнення його до кримінальної відповідальності 01 грудня 2009 року за вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України та застосування у зв`язку з цим до нього низки обмежувальних заходів (арешт майна, підписка про невиїзд, відсторонення від роботи), позивач посилається на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року, залишену в силі ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року, якою кримінальну справу №203/451/14-к відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обвинувачених у скоєнні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366, ч.2 ст.209 КК України, було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування.

Позивач вважає, що цими судовими рішеннями було встановлено незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі від 17 січня 2017 року, на яку посилається заявник, зазначив наступне.

Відповідно до статті 98 КПК України (в редакції 1960 року) при наявності приводів та підстав, зазначених у статті 94 цього Кодексу, прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов`язані винести постанову про порушення кримінальної справи, вказавши приводи і підстави до порушення справи, статтю кримінального закону, за ознаками якої порушується справа, а також подальше її спрямування.

Згідно п.2 ст. 98 КПК (в редакції 1960 року), якщо на момент порушення кримінальної справи встановлено особу, яка вчинила злочин, кримінальну справу повинно бути порушено щодо цієї особи.

Постановою прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська Лисенка С.М. про порушення кримінальної справи від 21 листопада 2008 року було порушено кримінальну справу за ч.5 ст. 191 КК України. З її змісту вбачається, що кримінальна справа була порушена за фактом привласнення чужого майна шляхом зловживання своїм службовим положенням в особливо великому розмірі посадовими особами Комунального підприємства культури «Центральний міський дитячий парк ім. Лазаря Глоби». В свою чергу, ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах вищезазначеної постанови не вказано що саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є підозрюваними в скоєнні злочину, кваліфікованому прокурором за ч.5 ст.191 КК України. ?

Також ухвалою Апеляційного сулу Дніпропетровської області від 02 лютого 2009 року встановлено, то кримінальна справа була порушена прокурором саме за фактом скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, оскільки на момент порушення справи не були встановлені конкретні особи, причетні до скоєння даного злочину.

Надалі, слідчий під час проведення досудового розслідування, визнавши достатніми докази для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч.5 ст.191 КК України, постанови про порушення кримінальної справи відносно останніх за вказаною статтею кримінального закону не виніс, та, не виправивши до закінченя досудового розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вищевказані порушення, склав обвинувальний висновок, з яким справу направив до суду, чим грубо порушив вимоги законодавства та право обвинувачених на захист, оскільки обвинувачені були позбавлені можливості скористатися своїми правами в якості підозрюваних, права яких встановлені статтею 43-1 KПК України (в редакції 1960 року), в тому числі й брати участь у проведенні експертизи /а.с.63/.

Водночас, зазначене судове рішення не містять посилань на норми процесуального закону, якими було б встановлено обов`язок органу досудового розслідування виносити постанову про порушення кримінальної справи відносно конкретної особи, тобто заново порушувати кримінальну справу, у тих кримінальних справах, які були з самого початку порушені за фактом вчинення злочину, та у яких, в процесі розслідування, слідчий дійшов висновку про наявність достатніх підстав для пред`явлення обвинувачення такій особі.

Тобто, яку конкретно законодавчу норму порушено органом досудового розслідування, що потягло за собою незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, судами першої та апеляційної інстанції при винесенні вищезгаданих судових рішень, не встановлено. Натомість, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин колегія суддів погоджкється з висновокм суду першої інстанції, що підстави для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в даному випадку відсутні.

Також колегія суддів бере до уваги й той факт, що скасовуючи вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року, яким у даній кримінальній справі позивача було визнано винним у скоєнні згаданих вище злочинів та призначено відповідне покарання, та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013 року, якою цей вирок було змінено та уточнено його резолютивну частину, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, жодних зауважень щодо процесуального порядку порушення даної кримінальної справи та притягнення позивача до кримінальної відповідальності, не зробив.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи всі обставини справи та надані сторонами докази, правильно дійшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були зазначені у позові, яким була надана належна оцінка, таким чином вони не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров