Справа № 442/2245/20 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/2391/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А.П. від 17 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Стебницької міської ради Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2020 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 и до Стебницької міської ради Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення - відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважає, що в даному випадку, підґрунтям для позову в порядку цивільного судочинства є те, що оскаржуване рішення обмежує її майнові права (право постійного користування є речовим та похідним від права власності), адже мова йде не про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо невизначеної (неіснуючої) ділянки, а щодо встановлення меж конкретної, уже існуючої ділянки площею 75 м?, котра перебуває в її законному користуванні з 1998 року. Адже відповідач своїми діями, а саме прийняттям оскаржуваного рішення №775 від 28.02.2020, фактично обмежує її, законного користувача ділянки, в її праві на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у розмірах, котрі визначено Державним актом. Крім того, вказані дії відповідача також позбавляють її можливості отримати кадастровий номер на цю ділянку і відповідно унеможливлюють внесення відомостей про її право користування даною ділянкою до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Останнє крім всього, позбавляє її можливості у майбутньому змінити форму права на дану ділянку, з постійного користування на право власності чи оренду. Тому, оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом її порушеного права користування земельною ділянкою, яке відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» входить до речових (майнових) прав, вважає що даний спір є приватноправовим, та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В судове засідання представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак суд вважав за можливе проводи и розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що вказаний учасник справи повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на постанову Верховного Суду України від 19.02.2016 року у справі №824/167/15-а, постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №536/158/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі №14-5з18, від 24 квітня 2018 року в справі №14-120цс18 та від 19 червня 2018 року в справі №12-61гс18, ст.ст. 15, 16, 19, п.1 ч.1, ч.5 ст. 186 ЦПК України, ч.2 ст. 4, п.1 ч.2 ст. 17, ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 122, ч.ч. 2,6 ст. 123, ст. 186 Земельного кодексу України, рішення Конституційного суду України від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010, ст. 151 Конституції України, п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року, рішення у справі «Zand v. Austria» (заява №7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), п.3 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», та відмовляючи у відкритті провадження, виходив з того, що позивач, вважаючи, що всупереч дійсному Державному акту на право постійного користування землею Серії ІІІ- ЛВ №005369, від 18.11.1998 на підставі заяви директора КП «Ринок Прикарпаття» Яніва А.Т. від 26.02.2020, в котрій останній посилається на надумані підстави не підкріплюючи їх жодними доказами, без її згоди, відповідач прийняв рішення, яким площа ділянки, на яку їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації фактично зменшується з 75 м кв.м. до 59 кв.м. Наявність існуючого речового права у позивача ОСОБА_1 або інших осіб на спірну земельну ділянку суд не встановив, оскільки твердження останньої про наявність такого права спростовуються дослідженими судом матеріалами. Із урахуванням викладеного, суд визнав, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають.

13.04.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Стебницької міської ради Львівської області, у якій просила: визнати незаконним та скасувати рішення Стебницької міської ради Львівської області від 28.02.2020 за №775 «Про внесення змін в рішення від 17.05.2019 №615».

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, діяв поза межами своїх повноважень, які визначені чинним законодавством, всупереч приписам статей 118 та 123 Земельного кодексу України не у межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, чим порушив ст.ст. 19 та 144 Конституції України та ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вказує, що оскаржуваним рішенням площа ділянки, що перебуває у її постійному користуванні (згідно державного акту на право постійного користування землею Серія ІІІ-ЛВ №005359 від 18.11.1998 року) та, на якій розміщена будівля, що належить їй на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії НОМЕР_1 ввід 16.03.2010 року фактично зменшується з 75м.кв. до 59 м.кв. Однак вона не давала добровільної згоди на зменшення такої площі та вважає, що оскаржуване рішення порушує її права, як законного користувача даної земельної ділянки.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Вказане відповідає також правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 05.09.2019 року у справі №686/6775/18 та від 05.06.2019 року у справі №686/23445/17.

З матеріалів справи та позовної заяви вбачається, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею Серії III - ЛВ № 005369 від 18.11.1998, ОСОБА_1 на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 0,0075 га ( 75 м 2 ), що розташована на АДРЕСА_2 .

На даній ділянці, що передана позивачці у користування за адресою АДРЕСА_2 , знаходиться будівля магазину - кіоску «Іринка» площею 25,7 м2, котра відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії НОМЕР_1 від 16.03.2010, належить позивачці на праві приватної власності.

З метою приведення у відповідність до чинного законодавства своїх прав та обов`язків щодо даної ділянки, позивачка звернулась до Стебницької міської ради Львівської області із заявою, за результатами розгляду якої, 17.05.2019 відповідач прийняв рішення № 615 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)", відповідно до п.п.1 п.1 та п.2 якого рада вирішила:

«1. надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж даної земельної ділянки в натурі (на місцевості):

1.1. ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 75 м2 на АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, в натурі (на місцевості).

2. Фізичним особам, вказаним у п. 1 цього рішення, звернутися до суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою, згідно із законом, для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж даної земельної ділянки в натурі (на місцевості).»

На виконання вказаного рішення, 24.06.2019 позивачка звернулась до ФОП ОСОБА_4 , яким у липні 2019 року було виготовлено Технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код згідно КВЦПЗ - 03.07) площею 0,0075 га.

Проте, 28.02.2020 відповідачем було прийнято рішення № 775 «Про внесення змін в рішення від 17.05.2019 № 615». Даним рішенням внесено зміни в п.п.1 п.1 рішення № 615 від 17.05.2019, та викладено в наступній редакції:

"1.1. ОСОБА_1 земельну ділянку площею 59 м на АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. "

Позивачка вважає, що цим рішенням відповідач незаконно фактично зменшив площу ділянки, щодо якої їй уже надано дозвіл на виготовлення технічної документації та яка перебуває в її постійному користуванні з 1998 року, з 75 м2 до 59 м2.

Відтак, слід вважати, що позивачка звернулася в суд за захистом свого речового права, а саме права користування земельною ділянкою, оскільки мотивує свій позов тим, що відповідач, вносячи зміни у рішення від 17.05.2019 № 615 та зменшуючи площу земельної ділянки, щодо якої їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації з 75 м2 до 59 м2, - фактично заперечує, оспорює та не визнає її речового права (права користування) на спірну ділянку.

А тому слід вважати, що позивачка захищає своє цивільне право, а не оспорює дії суб`єкта владних повноважень, що вчинені ним виключно при здійсненні своїх владних повноважень без втручання у чинне речове право.

Тому, висновки суду слід вважати помилковими, з помилковим застосуванням, зокрема, і постанов Верховного суду, у яких мали місце інші фактичні обставини справ порівняно із даною, оскільки у таких йшлося про відсутність речового права у осіб на ділянки щодо яких надано дозволи на розробку проектів землеустрою, у даному випадку ж навпаки таке має місце.

Доводи апеляційної скарги відповідно слід визнати обґрунтованими та саму скаргу слід задовольнити.

Оскаржувану ж ухвалу слід скасувати з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 квітня 2020 року - скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до Стебницької міської ради Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення- направити до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текс постанови складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра