Номер провадження: 22-ц/813/1951/20
Номер справи місцевого суду: 495/1688/18
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/1688/18

Номер провадження: 22-ц/813/1951/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- апелянт ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, за апеляційною скаргою адвоката Стрезєва Анатолія Івановича, діючого від імені ОСОБА_3 , на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Гайда-Герасименко О.Д. 12 квітня 2018 року,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23 листопада 2002 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 23 листопада 2002 року за реєстраційним № 2935/Б; 2) визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 10 грудня 2001 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 33,9 кв. м., допоміжною площею 20,4 кв. м., яка в цілому складається з: - 1- коридор; - 2 туалет; - 3 ванна; - 4 кухня; - 5 житлова; - 6 житлова; - 7 житлова; - 8 шафа; - 9 лоджія (далі Квартира).

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27.05.2001 року належала вищевказана квартира. 23.11.2002 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири у представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському. Квартира була придбана за ціною - 8 590,00 грн.. Договір купівлі продажу відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» був зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 23 листопада 2002 року за реєстраційним № 2935/Б. Між нею та відповідачем було досягнуто домовленостей щодо усіх істотних умов договору. Вона сплатила кошти, відповідач передав їй правовстановлюючий документа на квартиру та звільнив її. Вона вселилася у квартиру, на даний час продовжує користуватися квартирою.

Вказаний договір не було нотаріально посвідчено, оскільки чинним на той час законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, укладеного на товарній біржі.

Вона має намір розпорядитися вказаною квартирою. Однак, їй стало відомо, що згідно ст. ст. 203, 657 ЦК України, діючого на даний час, такий вид договору має бути нотаріально посвідчений.

Відповідач всіляко ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, що унеможливлює визнання укладеного на біржі договору державою, в особі органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Наведені вище обставини є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, визнання за нею права власності на квартиру (а. с. 2 6).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2018 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу №2935/Б від 23.11.2002 року квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 33,9 кв. м., допоміжною площею 20,4 кв. м., яка в цілому складається з: 1 коридор; 2 туалет; 3 ванна; 4 кухня; 5 житлова; 6 житлова; 7 житлова; 8 шафа; 9 - лоджія, укладений в представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 33,9 кв. м., допоміжною площею 20,4 кв. м., яка в цілому складається з: 1 коридор; 2 туалет; 3 ванна; 4 кухня; 5 житлова; 6 житлова; 7 житлова; 8 шафа; 9 - лоджія.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 27.05.2001 року.

23 листопада 2002 року відповідач продав, а позивачка купила квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 33,9 кв. м., допоміжною площею 20,4 кв. м., яка в цілому складається з: 1 коридор; 2 туалет; 3 ванна; 4 кухня; 5 житлова; 6 житлова; 7 житлова; 8 шафа; 9 - лоджія.

Договір купівлі-продажу було складено за №2935/Б від 23.11.2002 року в представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському.

Сторони виконали всі умови та вимоги ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що на момент укладення угоди купівлі-продажу сторони були членами біржі, зазначена біржова операція являла собою угоду купівлі-продажу частини житлового будинку, допущену до обороту на товарній біржі.

Згідно зі ст. 38 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (а. с. 37 39).

Адвокат ОСОБА_4 , діючий від імені ОСОБА_3 як особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, в апеляційній скарзі просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені вищенаведеного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заочне рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, зокрема на те, що ОСОБА_3 користується належною їй на праві приватної власності спірною квартирою з 2003 року і до теперішнього часу. У 2004 році вона приватизувала вказану спірну квартиру. До цього спірна квартира перебувала у державному житловому фонді і не була об`єктом приватних прав.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від адвоката Стрезєва А.І., діючого від імені ОСОБА_3 , до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».

Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.

Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, відсутність клопотань учасників справи про відкладення розгляду справи, наявність клопотання представника апелянта про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, відсутність обґрунтованих посилань учасниками справи на об`єктивну неможливість здійснення процесуальних прав у зв`язку з обмеженнями, запровадженими у зв`язку з карантином, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо можливості задоволення позову ОСОБА_1 .. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів невірно встановив обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 47, 48, 153, 224, 227 ЦК України в редакції 1963 року, ст. ст. 9, 15 ЗУ «Про товарну біржу») та процесуального (ст. ст. 12, 76, 77, 79, 80, 81, 95, 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявний у справі, наданих її учасниками і досліджений судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Вдповідно до договору дарування від 27.05.2001 року ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1 .

23 листопада 2002 року відповідач продав, а позивачка купила квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв. м., житловою площею 33,9 кв. м., допоміжною площею 20,4 кв. м., якав цілому складається з: 1 коридор; 2 туалет; 3 ванна; 4 кухня; 5 житлова; 6 житлова; 7 житлова; 8 шафа; 9 - лоджія. Договір було складено за №2935/Б від 23.11.2002 року в представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському (а. с. 9 10).

Між тим, згідно свідоцтва про право власності від 27 липня 2004 року, витягу Білгород-Дністровського міжміського бюро технічної інвентаризації №4345746 власником квартири є апелянт ОСОБА_3 (а. с. 53, 54).

Згідно договору дарування від 23 серпня 2005 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру (а. с. 136, 167).

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами ч. ч. 1, 2, 3, 4 статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було залучено апелянта до розгляду справи, а тому останню і не було сповіщено про дату, час та місце розгляду справи місцевим судом.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо несповіщення апелянта про дату, час та місце розгляду справи місцевим судом є неспроможними.

Між тим, апеляційний суд вбачає вирішення питання щодо прав апелянта, зокрема як користувача спірного майна, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Враховуючи, що цивільні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України 2004 року, оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири було укладено 23 листопада 2002 року, тому апеляційний суд вважає за необхідне керуватися Цивільним Кодексом України (в редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК України 1963 року).

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

У ст. 9 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» (в редакції на момент вчинення правочину) встановлено, що здійснювати біржові операції на біржі та отримувати за це винагороду має право член товарної біржі сам або через свого представника.

За змістом ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» (у редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваних правочинів) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень ст. 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою.

За правилами ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

При наданні оцінки доводам апеляційної скарги судом апеляційної інстанції враховано, що предметом спору є вимога про визнання договору, укладеного в представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському, який не посвідчено нотаріально, дійсним. Похідна вимога - про визнання права власності на майно придбане відповідно до такого договору.

Між тим, у відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

При цьому докази у справі повинні бути належними, достовірними та достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Одним із засобів доказування є надання письмових доказів.

Відповідно положень ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання спірного договору дійсним, позивач, як доказ факту укладення спірного договору, надала непосвідчену копію першої, другої сторінок договору купівлі-продажу від 23 листопада 2002 року, укладеного у представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському між сторонами по справі.

Приймаючи до уваги, що позивач в обґрунтування позовних вимог про визнання спірного договору дійсним та визнання за нею права власності на квартиру надала лише непосвідчену копію першої, другої сторінок зазначеного договору, які не містять доказів його реєстрації в БТІ (а. с. 9 - 10), засвідчення його оригінальності судом першої інстанції, апеляційний суд не вбачає можливим прийняти вказану копію договору як належний, достовірний та достатній доказ придбання та державної реєстрації договору купівлі-продажу у передбаченому порядку, чинному на час укладення договору.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що копія технічного паспорту на квартиру також не є належним доказом придбання та належної реєстрації договору купівлі-продажу квартири.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про неможливість визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 листопада 2002 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровському та зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю 23 листопада 2002 року за реєстраційним № 2935/Б.

Отже, похідна вимога про визнання за позивачкою права власності на квартиру також не підлягає до задоволення.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17, в якій, суд касаційної інстанції, встановивши, що позивач не надала належних доказів придбання спірного майна на підставі угоди, яка за формою на момент її укладення відповідала би вимогам чинного законодавства, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову про визнання такої угоди дійсною, визнання за позивачем права власності на майно, яке позивач придбав відповідно до такої угоди.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, апеляційна скарга адвоката Стрезєва А.І., діючого від імені ОСОБА_3 , є обґрунтованою, тому підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1 152,60 грн., сплачений останньою за подання вищенаведеної апеляційної скарги (а. с. 42).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження вищевказаних судових рішень зазначені в ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Стрезєва Анатолія Івановича, діючого від імені ОСОБА_3 , - задовольнити.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частинами першою, другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе