Номер провадження: 22-ц/813/3272/20
Номер справи місцевого суду: 523/3215/16-ц
Головуючий у першій інстанції Пучкова І.М
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Мастістого І.А.,

представника ОСОБА_2 адвоката Бондаренко Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, третя особа ОСОБА_3 ,

встановив:

09 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), в загальному розмірі 342983,38 грн., посилаючись на те, що внаслідок ДТП, яка мала місце 20.10.2015 року з вини відповідача ОСОБА_3 було пошкоджено автомобіль « НОМЕР_1 », який належить позивачеві.

За звернення до суду сплачено судовий збір у сумі 3429,83 грн. (т.1, а.с.2).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди 327983 грн. 38 коп.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3299 грн. 83 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, письмовий відзив та усні заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2015 року о 19 годині 30 хвилин, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Scania», державний номерний знак НОМЕР_2 , з причепом «Krone», державний номерний знак НОМЕР_3 , на 67 км автодороги Київ-Одеса, не був уважним, не стежив за технічним станом причепа, в результаті чого допустив відокремлення колеса задньої осі, на яке наїхав автомобіль «ВМХ х5», державний номерний знак НОМЕР_4 , що рухався позаду нього. Внаслідок ДТП автомобіль «ВМХ х 5» та причіп «Krone» отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 13.01.2016 року ОСОБА_3 визнано винним скоєнні вказаної ДТП (т.1, а.с.15-16).

При цьому у вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_3 працює в СПД «Відімське».

Зазначена постанова набрала законної сили і даних про її апеляційне оскарження матеріали справи не містять? Що свідчить про те, що ОСОБА_3 не заперечував проти обставини, які встановлені вказаним судовим рішенням.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не перебував з нею в трудових відносинах, є безпідставними і необгрунтованими.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вищевказаний автомобіль «Scania», державний номерний знак НОМЕР_2 , з причепом «Krone», державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ФОП ОСОБА_1 на праві власності, вибув з її володіння іншим шляхом, тобто шляхом викрадення, угону, або ним керував ОСОБА_3 на будь-якій правовій підставі, що додатково свідчить про те, що ОСОБА_3 на час ДТП керував ним, перебуваючи з ФОП ОСОБА_1 у трудових відносинах.

Також судом обгрунтовано встановлено, що автомобіль марки «ВМХ х5», державний номерний знак НОМЕР_4 , належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 20.07.2013 року (т.1, а.с.35).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових обов`язків.

За ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

При цьому суд правильно зазначив, що за змістом ч.1 ст.1167 ЦК України, відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Так, у ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статей 1167, 1187 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Тобто, судом першої інстанції не було враховано, що підстав для покладення відповідальності за завдану моральну шкоду позивачці ОСОБА_2 на ФОП « ОСОБА_1 матеріали справи не мають, оскільки, як було вказано вище і зазначено судом першої інстанції, для відшкодування моральної шкоди має бути встановлена саме вина особи, яка керувала транспортним засобом, яким в даному випадку є ОСОБА_3 .

В той час, незалежно від вини особи, яка завдала моральну шкоду, у відповідності до ч. 2 ст. 1167 ЦК України, відшкодування моральної шкоди можливе лише у разі її завдання каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

З підстав викладеного, слід дійти висновку про те, що оскільки в даному випадку мова йде не про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я потерпілої особи, то правових підстав для покладення відповідальності за завдану моральну шкоду на ФОП ОСОБА_1 , яка особисто не визнана винною у скоєнні ДТП, матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки ОСОБА_3 не залучений до участі у справі в якості відповідача, то завдана його діями моральна шкода позивачці ОСОБА_2 ФО ОСОБА_1 відшкодуванню не підлягає.

При вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із вимог, передбачених ч.2 ст. 1192 ЦК України, згідно якої розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, судом не було враховано, що відшкодуванню піддягає саме розмір завданої матеріальної шкоди, а не розмір відновлювального ремонту, що призвело до неправильного висновку суду про необхідність стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_2 саме вартості відновлювального ремонту, яка складає 342983,38 грн., оскільки в даному випадку вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля значно перевищує розмір завданої позивачці матеріальної шкоди.

Разом з тим, матеріали справи містять 2 Висновки експертизи від 10 листопада 2015 року, згідно яких в одному мається висновок про суму матеріального збитку, завданого внаслідок ДТПавтомобілю «BMVx5», державний номерний знак НОМЕР_4 , належного позивачці ОСОБА_2 , який складає 139916,69 грн., а в іншому такий висновок відсутній.

У зв`язку з цим, та з метою встановлення дійсної матеріальної шкоди, завданої позивачці ОСОБА_2 , ухвалою суду апеляційної інстанції від 07.11.2019 року було витребувано від ФОП « ОСОБА_5 » - суб`єкта оціночної діяльності відомості, по якій причині ним видані 2 Висновки експертизи від 10 листопада 2015 року, згідно яких в одному мається висновок про суму матеріального збитку, завданого внаслідок ДТПавтомобілю «BMVx5», державний номерний знак НОМЕР_4 , належного позивачці ОСОБА_2 , а в іншому такий висновок відсутній (т.2, а.с.31-32).

Також судом було витребувано від ФОП « ОСОБА_5 » - суб`єкта оціночної діяльності інформацію про те, що у разі, якщо висновок без зазначення суми матеріального збитку є дійсним, то вказати, по якій причині ним не визначена сума матеріального збитку, завданого внаслідок ДТПавтомобілю «BMVx5», державний номерний знак НОМЕР_4 , належного позивачці ОСОБА_2 , і яким чином в матеріалах справи мається 2 Висновку експерта.

Крім того, у разі якщо є підстави для визначення суми матеріального збитку, завданого внаслідок ДТПавтомобілю «BMVx5», державний номерний знак НОМЕР_4 , належного позивачці ОСОБА_2 , то вказати його, а у разі неможливості вказати причини цього.

На вказану ухвалу суду ФОП « ОСОБА_5 » 11.12.2019 року надав відповідь, згідно якої він зазначив, що у справі мається дійсний висновок стосовно матеріальної шкоди, який ним підписаний, та який має юридичну силу, а іншого висновку не існує, а у справі є робоча версія, яка ним не підписана. Крім того ФОП « ОСОБА_5 » вказав, що дійсна вартість матеріальної шкоди, яка завдана власнику автомобіля «BMVx5», державний номерний знак НОМЕР_4 , становить 139916,69 грн. і зазначив формулу, із якої він виходив при встановленні вказаної матеріальної шкоди (т.2, а.с. 44).

Оскільки вказані обставини не спростовані матеріалами справи, то колегія суддів погоджується з ФОП « ОСОБА_5 » про те, що матеріальна шкода, яка завдана власнику автомобіля «BMVx5», державний номерний знак НОМЕР_4 , становить 139916,69 грн.

З цим також погодились і представники учасників справи, які приймають участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому слід зазначити, що вищевказаною ухвалою суду апеляційної інстанції від 07.11.2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Мастістого І.А. про призначення у справі судової авто-товарознавчої експертизи, через безпідставність заявленого клопотання (т.2, а.с.33-36).

Після отримання вищевказаної відповіді від з ФОП « ОСОБА_5 », клопотання про призначення у справі судової авто-товарознавчої експертизи не було заявлено.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що позивачка ОСОБА_2 на відшкодування їй матеріальної шкоди, 24.02.2016 року отримала частку вартості цієї шкоди від ПрАТ «Страхова компанія «Перша», аза страховим випадком, що мав місце 20 жовтня 2015 року, саме: в розмірі 43 409,15 грн. (т.1, а.с.239).

Таким чином, позивачці ОСОБА_6 з ФОП ОСОБА_1 належить до виплати різниця між завданою матеріальною шкодою і виплаченою сумою завданої матеріальної шкоди, що складає 96 507,54 грн. (139 916,69 грн. 43 409,15 грн.).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на її користь з ФОП ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, а також судового збору. Прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 96 507,54 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування на її користь з ФОП ОСОБА_1 моральної шкоди відмовити.

Крім того, у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне розподілити між сторонами судовий збір наступним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду, позивач ОСОБА_2 сплатила судовий збір у загальній сумі 3 429,83 грн., із яких - 3279,83 грн. - за вимоги матеріального характеру.

Позовні вимоги матеріального характеру задоволені на 29,425% (96 507,54 грн.х100:327 983,38).

У зв`язку з цим, сума судового збору, яка підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 , склала 29,425 % від суми сплаченого судового збору при зверненні до суду з вимогами матеріального характеру, що складає 965,08 грн. (3279,83 х 29,425%).

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на її користь з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, а також судового збору.

Прийняти постанову, якою стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_6 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у відшкодування матеріальної шкоди - 96 507,54 грн. (дев`яносто шість тисяч п`ятсот сім гривень 54 копійки).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування на її користь з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 моральної шкоди відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_6 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , сплачений судовий збір у сумі 965,08 грн. (дев`ятсот шістдесят п`ять гривень 08 копійок).

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра