ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1838/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/166/20 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І.; представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Фльорківа О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/1838/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича про примусове проникнення до житла, постановленої суддею Вийванко О.М., повний текст якої складено 21.11.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. (далі- приватний виконавець) звернувся до суду із вказаним поданням, посилаючись на те, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження АСВП №57933221 з примусового виконання виконавчого листа № 607/1838/15-ц, виданого 11.12.2018 р. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 105 350,00 грн. основного боргу, 189 077,47 грн. інфляційних втрат та 88706,96 грн. 3 % річних, а всього - 1383134,43 грн. та 3434,76 грн. судового збору.

Приватним виконавцем зазначено, що боржнику надсилались вимоги, на які він ніяким чином не відреагував та під час здійснення неодноразових виходів державним виконавцем за адресою вказаною у виконавчому документі, до помешкання боржника потрапити не вдалося, про що складено відповідні акти.

Тому просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до володіння (нерухомого майна) боржника ОСОБА_1 , а саме в квартиру АДРЕСА_1 ,

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.11.2019 року подання приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелих Анатолія Івановича про примусове проникнення до житла боржника задоволено.

Надано приватному виконавцю виконавчого округу Тернопільської області Мелих Анатолію Івановичу дозвіл на примусове проникнення до володіння (нерухомого майна) боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме, в квартиру АДРЕСА_1 , з метою вчинення опису та арешту майна боржника на виконання виконавчого листа №607/1838/15-ц, виданого 11 грудня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою у задоволенні подання приватного виконавця відмовити, посилаючись на її незаконність, необгрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 вказує, що згідно з нормами національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Вказує, що суд першої інстанції погодився з належним повідомленням боржника про дату, час та місце вчинення виконавчих дій і необхідність з`явитися за місцем реєстрації щодо встановлення майнового стану, однак зареєстрованим місцем проживання боржника, котре, зокрема зазначено і виконавчому документі, є АДРЕСА_2 .

Із долучених приватним виконавцем копій документів виконавчого провадження вбачається, що за місцем реєстрації ОСОБА_1 вчинено виконавчі дії, що підтверджується актом від 09.09.2019 року, про необхідність вчинення будь-яких інших виконавчих дій за місцем реєстрації його повідомлено не було.

Зазначає, що виклик приватного виконавця від 09.09.2019 року за вих.№970 не отримував.

Звертає увагу на те, що ч.5 ст.48 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Проте, виконавцем не надано достатніх та вичерпних доказів на підтвердження того, що ним було здійснено дії, передбачені ст.48,50 вказаного Закону та в оскаржуваній ухвалі не зазначено які саме виконавчі дії проводились приватним виконавцем для з`ясування питання щодо наявності у боржника в банках та інших фінансових установах грошових коштів у національній та іноземній валютах та інших цінностей.

Вважає, що приватний виконавець не довів факту відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна, а тому його звернення про примусове проникнення до житла боржника, яке повинно бути крайнім заходом, є передчасним, а підстави для задоволення подання відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Мелих А.І. вважає, апеляційну скаргу ОСОБА_1 безпідставною та необгрунтованою. Приватний виконавець вказує на безпідставність посилань боржника, що виконавцем не надано доказів, на підтвердження здійснення ним дій, передбачених ст.ст.48,50 ЗУ "Про виконавче провадження" щодо з`ясування питання наявності у боржника грошових коштів, адже вони спростовуються поданням, в якому зазначено, що згідно відповіді ДФС України від 04.10.2019 року, відсутня інформація про відкриті рахунки боржника як юридичної особи чи юридичної особи-підприємця в банках та фінансових установах.

Крім того, зазначає, що боржником не виконано обов`язок, передбачений п.3 ч.5 ст.19 ЗУ "Про виконавче провадження", яким саме на нього покладено обов`язок подачі виконавцю декларації про доходи та майно боржника протягом 5 робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження.

Також не відповідають дійсності посилання ОСОБА_1 , що він не отримував належних вимог виконавця про надання доступу до нерухомого майна для проведення виконавчих дій, оскільки спростовуються копіями вимог №876 від 27.08.2019 року, яку боржник отримав 28.08.2019 року та №969 від 09.09.2019 року.

У судовому засіданні апеляційного суду представник боржника ОСОБА_1 - адвокат Фльорків О.В. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись, що приватним виконавцем не доведено, що ним вжито усіх можливих, передбачених ЗУ "Про виконавче провадження" заходів щодо виконання судового рішення, а тому звернення про примусове проникнення до житла боржника, яке повинно бути крайнім заходом, є передчасним, а підстави для задоволення подання відсутні.

Приватний виконавець Мелих А.І. апеляційної скарги не визнав з мотивів, зазначених ним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом установлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І. перебуває виконавче провадження АСВП №57933221 з примусового виконання виконавчого листа № 607/1838/15-ц, виданого 11.12.2018 р. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1105 350,00 грн. основного боргу, 189 077,47 грн. інфляційних втрат та 88 706,96 грн. 3 % річних, а всього 1383 134,43 грн. та 3 3434,76 грн. судового збору.

Даний виконавчий документ надійшов на адресу виконавця 17.12.2018 р.

17.12.2018 р. приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено боржнику 17.12.2018 р. рекомендованою кореспонденцією.

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження отримано боржником 28.12.2018 р., про що свідчить відмітка в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 17.12.2018 р.

З відповіді Державної фіскальної служби України від 04.10.2019 року вбачається про відсутність інформації про відкриті рахунки боржника в банках, фінансових установах.

Згідно із відповіддю Пенсійного фонду України від 04.10.2019 року, боржник ОСОБА_1 на обліку як отримувач пенсії не перебуває та доходів не отримує.

Відповіддю Головного управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області від 20.12.2018 стверджується, що с/г техніка та інші механізми за боржником не зареєстровані.

З відповіді Регіонального сервісного центру MB С в Тернопільській області за вих.№ 31/19-5458 від 19.12.2018 року вбачається, що за боржником зареєстровані транспортні засоби. Постановою приватного виконавця Мелиха А.І. № 57933221 від 27.12.2018 року оголошено в розшук рухоме майно боржника - транспортний засіб: INFINITI FX 35, 2006 року випуску, ДНЗ «НОМЕР_2 ».

02.01.2019 р. на адресу боржника рекомендованим листом направлено виклик виконавця за вих. №9 із вимогою з`явитись до приватного виконавця 16.01.2019 р. о 10.00 та надати пояснення щодо невиконання рішення суду а також надати інформацію про майно та доходи. Даний виклик направлено боржнику рекомендованою кореспонденцією 02.01.2019 р.

Згідно акта виконавця від 16.01.2019 р. боржник на вказаний виклик не відреагував, до виконавця не з`явився та про наявність поважних причин неявки не повідомив.

10.05.2019 р. приватним виконавцем проведено опис рухомого майна боржника за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Радичі, про що складено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10.05.2019 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником зареєстровано нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер ОНМ 101.

Вимогою виконавця за вих.№876 від 27.08.2019 року, призначено примусове виконання рішення суду на 18.00 год. 06.09.2019 року за адресою: АДРЕСА_3 . Боржника зобов`язано з`явитись на місце проведення виконавчих дій, а саме для перевірки майнового стану та опису нерухомого майна боржника. Дану вимогу направлено боржнику рекомендованою кореспонденцією 27.08.2019 р.

Актом приватного виконавця від 06.09.2019 року встановлено, що на місце проведення виконавчих дій, а саме адресою: АДРЕСА_3 , боржник згідно з вимогою не з`явився, тому провести виконавчі дії не виявилось можливим, оскільки двері квартири були зачиненими, на дзвінки та стукіт протягом 10 хв. ніхто не відреагував.

09.09.2019 р. на адресу боржника рекомендованим листом направлено виклик виконавця за вих.№ 970 із вимогою з`явитись до приватного виконавця 18.09.2019 р. 10.00 та надати пояснення щодо невиконання рішення суду, а також надати інформацію про майно та доходи. Даний виклик направлено боржнику рекомендованою кореспонденцією 09.09.2019 р.

Відповідно до акта приватного виконавця від 19.09.2019 р. боржник на вказаний виклик не відреагував, до виконавця не з`явився та про наявність поважних причин неявки не повідомив.

Повторною вимогою виконавця за вих.№969 від 09.09.2019 року, призначено примусове виконання рішення суду на 18.00 год. 19.09.2019 року за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 . Боржника зобов`язано з`явитись на місце проведення виконавчих дій, а саме для перевірки майнового стану та опису нерухомого майна боржника. Дану вимогу направлено боржнику рекомендованою кореспонденцією 09.09.2019 р.

Актом приватного виконавця від 19.09.2019 року встановлено, що на місце проведення виконавчих дій, а саме адресою: АДРЕСА_3 , боржник згідно з вимогою не з`явився, тому провести виконавчі дії не виявилось можливим, оскільки двері квартири були зачиненими, на дзвінки та стукіт протягом 10 хв. ніхто не відреагував.

У зв`язку із нереалізацією арештованого рухомого майна боржника, стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою нереалізоване майна боржника на загальну суму 248055,50 грн. про що складено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21.10.2019 року.

Станом на 18.11.2019 року заборгованість боржника ОСОБА_1 перед стягувачем ОСОБА_2 становить 1138 513,69 грн.

Задовольняючи подання приватного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець вичерпав усі можливості виконати судове рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів та дії (бездіяльність) боржника призводять до тривалого невиконання виконавчого документа (рішення суду), що тягне за собою порушення строків виконання та порушує вимоги чинного законодавства щодо обов`язковості та остаточності судових рішень.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам дано належну правову оцінку.

Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», а також згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, - виконання судового рішення є завершальною частиною судового процесу та невід`ємною складовою гарантованого державою права на справедливий суд.

За змістом частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства.

Обов`язковість виконання судових рішень, як невід`ємна складова частина права громадянина на справедливий суд, встановлена також практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та відповідними нормами (ст.6, 13, ст.1 Першого протоколу)Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine, №60750/00, 20.07.2004) ЄСПЛ беззастережно зазначив, що передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 18 Закону містить перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців, зокрема п.4 ч.3 ст.18 передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із Законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Крім того, Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Відповідно до ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Визначальним при розгляді подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника є лише факт невиконання рішення та неможливість державного виконавця потрапити до жилого приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що дії (бездіяльність) боржника ОСОБА_1 призводять до тривалого невиконання виконавчого документа (рішення суду), що тягне за собою порушення строків виконання, а також порушує вимоги чинного законодавства щодо обов`язковості та остаточності судових рішень.

Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що у боржника була можливість виконати добровільно рішення суду, він перебував на території України, разом з тим, останнім не вчинено належних дій для виконання рішення суду: жодного разу боржник не з`явився на виклики приватного виконавця; за наявності отриманих повідомлень про проведення виконавчих дій не з`явився за місцем виконання; не подав приватному виконавцю декларації про доходи та майно боржника протягом 5 робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження; переховує виявлене рухоме майно - транспортний засіб - INFINITI FX 35, 2006 року випуску, ДНЗ «НОМЕР_2 », відносно якого оголошено розшук.

Отже, за наявності переконливих доказів, що свідчать про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів, суд обґрунтовано задовольнив подання приватного виконавця, надавши йому дозвіл на примусове проникнення до володіння (нерухомого майна) боржника ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_1 , з метою вчинення опису та арешту майна боржника на виконання виконавчого листа №607/1838/15-ц, виданого 11 грудня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Твердження апеляційної скарги про те, що приватний виконавець не довів факту відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки за вимогами п.3 ч.5 ст.19 ЗУ "Про виконавче провадження" саме на боржника покладено обов`язок подачі виконавцю декларації про доходи та майно боржника протягом 5 робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження, чого ОСОБА_1 не виконано та не подано доказів наявності у нього коштів, окрім того не вказано де фактично перебуває його транспортний засіб - INFINITI FX 35, 2006 року випуску, ДНЗ «НОМЕР_2 », відносно якого приватним виконавцем оголошено розшук.

Колегія суддів вважає такими, що не відповідають дійсності посилання ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі, що він не отримував належних вимог виконавця про надання доступу до нерухомого майна для проведення виконавчих дій, оскільки ці доводи спростовуються копіями вимог №876 від 27.08.2019 року, яку боржник отримав 28.08.2019 року та №969 від 09.09.2019 року, що вбачається із скріншотів сторінки Укрпошти відстежень поштових відправлень (т.2 а.с.53,66).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права; підстави для її скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, покласти на боржника ОСОБА_1 в межах ним понесених сум.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Відновити дію ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року.

Судові витрати по справі покласти на боржника ОСОБА_1 в межах ним понесених сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.