Провадження № 2/742/101/20
Єдиний унікальний № 742/3471/19
РІШЕННЯ
20 лютого 2020 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого-судді Циганка М.О., за участю секретаря судового засідання Чміль С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про порушення здійснення права спільної часткової власності та виселення,-
встановив:
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про порушення здійснення права спільної часткової власності та виселення.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що є співвласником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1997 року та Договору дарування від 12 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області. Іншим співвласником 1/3 частини даної квартири є колишній чоловік позивача ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1997 року. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 липня 2009 року у цивільній справі №2-1145/09 встановлено порядок користування квартирою між сторонами, зокрема, позивачу виділено в окреме користування житлову кімнату 1-5 площею 12,0 кв.м, ОСОБА_1 виділено в окреме користування житлову кімнату 1-6 площею 12,6 кв.м, всі інші приміщення, а саме кухню, ванну кімнату, санвузол, коридор, тамбур залишено у спільному користуванні. В лютому 2019 року позивач виявила, що в даній квартирі проживає знайомий її колишнього чоловіка ОСОБА_2 . За зверненням позивача Прилуцьким відділом поліції було встановлено, що ОСОБА_2 проживає в даній квартирі протягом останніх трьох років з дозволу ОСОБА_1 , договору оренди з власником не укладав, а лише в усній формі домовився що буде сплачувати за комунальні послуги та доглядати за помешканням. Оскільки між колишнім подружжям судом встановлено порядок користування квартирою, при цьому, в їх спільному користуванні перебуває частина квартири, а ОСОБА_2 фактично користується чужим майном, в тому числі і власністю позивача, проживає в ній, зберігає там свої речі, при цьому, позивач такої згоди не надавала, що порушує права останньої, тому нею і подано до суду позов про порушення здійснення права спільної часткової власності, виселення та стягнення судових витрат по справі.
Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в позові мотивуючи їх безпідставністю, вказавши на своє право вселення у свою кімнату.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову, вказавши, що проживає в даній квартирі з дозволу ОСОБА_1 .
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав:
Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1997 року, виданого Прилуцьким міськвиконкомом вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках (а.с.8).
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 липня 2009 року у справі №2-1145/09 встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виділено в окреме користування житлову кімнату 1-5 площею 12,0 кв.м. ОСОБА_1 виділено в окреме користування житлову кімнату 1-6 площею 12,6 кв.м. Всі інші приміщення: кухню, ванну кімнату, санвузол, коридор, тамбур залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Розділено окремо між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 особові рахунки по оплаті комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 11 серпня 2009 року (а.с.24).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 лютого 2020 року, вбачається, зо ОСОБА_1 належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 11 січня 1997 року, виданого Прилуцьким міськвиконкомом. ОСОБА_1 належить 2/3 частині даного будинку на підставі приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування, реєстр №7775, 12 жовтня 2011 року, приватний нотаріус міського нотаріального округу Чернігівської області та свідоцтва про право власності від 11 січня 1997 року.

Зазначені обставини сторони не спростовують і не заперечують.

Крім того, судом встановлено, що за заявою ОСОБА_1 Прилуцьким відділом поліції ГУНП в Чернігівській області проводилася перевірка щодо факту проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Зокрема, як вбачається з листів Прилуцького відділу поліції від 07 березня 2019 року, від 15 квітня 2019 року та від 16 вересня 2019 року, 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 прийшовши до своєї квартири за вищевказаною адресою виявила, що в квартирі проживає ОСОБА_2 , який є знайомим її колишнього чоловіка ОСОБА_1 . При опитуванні ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_5 маючи частку в квартирі дозволив йому проживати у квартирі та наглядати за його речами так як квартира пустує. ..Ніякого договору оренди він з власником не заключав, а лише в усній формі домовився з ОСОБА_1 що буде платити за комунальні послуги та доглядати за помешканням. .. (а.с.13-15).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №583/3745/16-ц.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 ; при цьому на даний час частка на квартиру позивача ОСОБА_1 збільшилася до 2/3, та між ними рішенням суду встановлено порядок користування спільним майном, при цьому частина приміщень квартири перебуває у їх спільному користуванні; проте, відповідач ОСОБА_2 фактично користується чужим майном, проживає в квартирі, користується всіма приміщеннями квартири, оскільки частки співвласників не виділені в натурі, зберігає там свої речі, без реєстрації та укладення відповідного договору із співвласниками, що перешкоджає позивачу у повній мірі реалізовувати своє право власності, і права позивача підлягають захисту відповідно до норм ст.391 ЦК України.

При цьому, суд не може визнати належним і допустимим доказом щодо підстав проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі наданий відповідачами Договір позички приміщення від 2019 року, оскільки останній не містить дати укладення договору, стосується лише права користування житловим приміщенням площею 12,6 кв.м, а не всієї квартири, в тому числі й приміщень які є в спільному користуванні співвласників, та укладений лише з одним із співвласників квартири, яка перебуває у приватній спільній частковій власності.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивач ОСОБА_2 виселенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає, оскільки позов задоволено, судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у сумі 1762 грн.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про порушення здійснення права спільної часткової власності та виселення задовольнити в повному обсязі.

Виселити ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 384 грн. 20 коп. судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Циганко