КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Шум Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3251/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, відповідно до якої просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом винесення ухвали, якою накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно належне ОСОБА_2 в межах стягнення суми у розмірі 370 591,62 грн.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що 10 жовтня 2019 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю заявника та ОСОБА_2 , за наслідками якої автомобіль заявника перебуває у непридатному стані, оціночна вартість матеріального збитку, заподіяного автомобілю станом на 07 листопада 2019 року становила 333 863,44 грн.

Заявник вказує, що ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій щодо відшкодування завданого матеріального збитку, а тому до подання позову заявник вимушений звернутись до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати зазначену ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подану заяву про забезпечення позову до його подання.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є немотивованою та такою, яка ґрунтується на помилковому тлумаченні норм законодавства, постановлена з порушенням норм права та підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Апелянт вказує, що забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо, а юридична відсутність будь-якого майна у відповідача, виключає можливість виконання майбутнього рішення суду, що унеможливить виконання конституційного принципу щодо обов`язковості рішення суду та в подальшому спричинить порушення прав заявника.

Апелянт зазначає, що є єдиним працюючим у своїй родині, в нього на утриманні знаходиться малолітня дитина та дружина, що перебуває у декретній відпустці, а шкода завдана заявнику - є для нього та його родини значною, відновлення автомобіля за кошти родини є непосильним.

Апелянт вказує, що ним вказувалось в заяві про намір подати позов до суду про відшкодування майнової шкоди, та ним було направлено такий позов протягом 10 календарних днів з моменту подання заяви про забезпечення позову.

На думку апелянта, посилання суду першої інстанції на те, що ним не було надано доказів наявного майна ОСОБА_2 є помилковим та таким, що суперечить матеріалам справи. Суд першої інстанції необґрунтовано не звернув належної уваги, що до заяви про забезпечення позову було надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05 листопада 2019 року відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок та земельна ділянка.

ОСОБА_1 зазначає, що ним було повністю наведено підстави та надано докази для всебічного та обґрунтованого розгляду справи.

На адресу суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Семашко Д.М., відповідно до якого зазначає, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі та просив винести постанову, якою апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року - без змін.

Адвокат наголошує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо ненадання заявником доказів наявного у ОСОБА_2 майна, адже вказані житловий будинок та земельна ділянка не належать йому на праві власності, та зазначає, що у ОСОБА_2 взагалі відсутнє будь-яке майно.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи викладені в апеляційний скарзі і зазначив, що у зв`язку з тим, що суд не вжив заходів забезпечення позову та не арештував належний відповідачу на час подачі житловий будинок та земельну ділянку, останній нею розпорядився чим фактично створив умови при яких майбутнє рішення може бути не виконано.

Представник відповідача у справі ОСОБА_2 адвокат Семашко Д.М. заперечив щодо доводів представника позивача та підтвердив, що дійсно ОСОБА_2 продав належний йому будинок своїй дружині після постановлення судом оскаржуваної ухвали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, розглянувши заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви та відмовляючи в її задоволенні мотивував своє рішення тим, що заявником не було надано до суду першої інстанції доказів того, що у ОСОБА_2 перебуває в наявності яке-небудь майно, а тому вказана заява не підлягає до задоволення.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала першої інстанції про забезпечення позову не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом пункту 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Як вбачається із матеріалів справи, в листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, відповідно до якої просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом винесення ухвали, якою накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно належне ОСОБА_2 в межах стягнення суми у розмірі 370 591,62 грн (а.с.1-4).

До вказаної заяви ОСОБА_1 було додано копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 223539 , відповідно до якого вбачається, що 16 жовтня 2019 року об 11 год. 20 хв. сталася ДТП, учасниками якої стали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В протоколі зазначено, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 перед перестроюванням та зміною напрямку руху не переконався в тому, що це буде безпечно і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху проявив неуважність під час перестроювання, тим самим порушив правила дорожнього руху і спричинив ДТП (а.с.9).

Також було надано копію договору про проведення незалежної оцінки №29-10/01 від 29 жовтня 2019 року, копію платіжного доручення №3300553 від 01 листопада 2019 року на суму 2000 грн, копію акту виконаних робіт на суму 6500 грн, копію довідки, видану на ім`я ОСОБА_1 від 11 жовтня 2019 року, копію акту про надані медичні послуги від 11 жовтня 2019 року на суму 585 грн (а.с.11-15).

Окрім того, заявником до заяви про забезпечення позову також було надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05 листопада 2019 року відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-23).

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог законодавства неправомірно не взяв до уваги зазначений доказ про наявність у ОСОБА_2 нерухомого майна на яке може бути накладено арешт з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи все вищевикладене, а також ціну позову, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити подану заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на все рухоме й нерухоме майно ОСОБА_2 в межах суми стягнення у розмірі 370 591,62 грн.

Апеляційний суд критично ставиться до доводів представника ОСОБА_2 - Семашка Д.М. про те, що у ОСОБА_2 не перебуває у власності жодного рухомого та нерухомого майна, оскільки вказане спростовується наданою заявником довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05 листопада 2019 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на належне ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) рухоме та нерухоме майно в межах суми 370591, 62 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 26 лютого 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв