Унікальний номер 333/700/20
Номер провадження 2/333/1174/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Михайлової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Уляницької Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачка про справі її колишня невістка : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт Сиваське, Новотроїцького району Херсонської області. ЇЇ син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14 жовтня 2006 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі - ОСОБА_2 . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2015 року шлюб між ними був розірваний (справа № 333/2511/15-ц, провадження № 2/333/1539/15). На підставі договору дарування від 15 травня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 389 позивач є власницею житловою будинку АДРЕСА_1 . В цілому житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за позивачем, ОСОБА_1 , та записаний у реєстрову книгу № 102 за реєстровим № 15353. У вказаному будинку зареєстрована відповідачка по справі - колишня дружина сина, ОСОБА_2 та їх донька, онука позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення, а саме з червня 2015 року відповідачка забрала свої речі і пішла проживати за іншою адресою разом з донькою. Згідно акту про не проживання від 29 січня 2020 року виданого та завіреного підписами сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вказано, що ОСОБА_2 та її дитина з 2015 року в будинку АДРЕСА_1 і по цей час не проживають. У зв`язку з тим, що відповідач з неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в цьому будинку не проживають з 2015 року та не мають права власності на цей будинок, вони втратили право користування вказаним будинком. Відповідачка з дитиною зараз проживає за місцем її народження у АДРЕСА_2 . Через те, що відповідачка ОСОБА_2 добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 та здійснити зняття з реєстрації доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а здійснити зняття їх з реєстрації в цьому будинку позасудовим шляхом не можливо, позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Реєстрація відповідачів у належному їй будинку чинять перешкоди позивачу у праві власності на нього, вона несу додаткові витрати по спірному будинку, не може оформити субсидію та не має можливості розпорядитися своєю власністю, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у праві власності на будинок шляхом визнання відповідачки та її дитини такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач, який діє у власних інтересах, та в інтересах його малолітньої дитини ОСОБА_3 , як законний представник, в судові засідання не з`явилася, але була допитана Новотроїцьким районним судом Херсонської області. Згідно протоколу судового засідання від 28.05.2020 року, позов відповідач не визнала, відзиву до суду не надала.

Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у Комунарському районі в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про дату та місце розгляду справи, заяв про відкладення справи до суду не надав.

Представник третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. В письмових поясненнях викладені заперечення цієї третьої особи відносно задоволення позовних вимог про визнання малолітньої дитини ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщення, оскільки це суттєво призведе до порушення права її права на збереження житловим прав.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та інші докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору дарування від 15 травня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 389 позивач є власницею житловою будинку АДРЕСА_1 . (а.с. 8-9).

З копії паспорту позивача (а.с. 5) вбачається, що її місце проживання зареєстровано за вищевказаною адресою.

Відповідно до інформації наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 21.01.2020 р. на запити суду, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.04.2007 р., малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована в даному будинку з 05.05.2012 р.(а.с.24,25)

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданому Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (а.с. 15) батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_2 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2015 року шлюб між сином позивача та відповідачкою по справі був розірваний (справа № 333/2511/15-ц, провадження № 2/333/1539/15) (а.с.14)

З аналізу вищезазначених доказів в сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач та її малолітня донька були зареєстровані у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зі згоди власника квартири (позивача по справі), як члени їх родини.

Згідно акту про не проживання від 29 січня 2020 року виданого та завіреного підписами сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вказано, що ОСОБА_2 та її дитина з 2015 року в будинку АДРЕСА_1 і по цей час не проживають (а.с.18,19).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю - про позбавлення права користування житловим приміщенням (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 16.01.2012 року по справі № 6-57цс11).

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оцінивши в сукупності докази, надані позивачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що остання з власної волі не мешкає за місцем реєстрації понад рік, оскільки фактично постійно мешкає за іншою адресою: АДРЕСА_2 . При цьому реєстрація відповідача ОСОБА_2 у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, перешкоджає їй у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй квартирою.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання малолітньої дитини ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд керуються наступним.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

А отже, виходячи з аналізу вказаних положень законів, обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в вказаному випадку на матір.

Встановлено, що неповнолітня дитина ОСОБА_3 зареєстрована у будинку позивача за місцем реєстрації матері, але не мешкає в цьому будинку з 2015 року. На теперішній час неповнолітня дитина ОСОБА_3 проживає з 2015 р. зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки шлюб між її батьками розірвано.

ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , а тому втрачає таке право і дитина віком до 10 років, оскільки вказана квартира вже не є місцем проживання її матері, а відтак не може бути і її місцем проживання.

Отже, оскільки право дитини на житлове приміщення є похідним від такого права у її батьків, то неповнолітня дитина ОСОБА_3 втрачає право користування спірною квартирою одночасно із втратою цього права її матір`ю ОСОБА_2 . Але суд вважає, що її житлове право в такий спосіб не буде порушено, оскільки остання не проживає в квартирі бабусі з 2015 року, а матір ОСОБА_2 , з якою дитина фактично мешкає весь цей час, проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Тому дитина на теперішній час у відповідності до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України набуває право користування житловим приміщенням, у якому фактично мешкає разом з матір`ю, а її реєстрація у квартирі позивачів носить суто формальний характер.

При цьому суд зазначає, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Право малолітньої особи на користування даним житловим приміщенням є також похідним від права її батьків, на яких відповідно до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямє законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,12,13, 263-265, 268 280-282, 284, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перешкоди в праві власності на будинок АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Михайлова