Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 364/1122/19
Номер провадження 22-ц/824/2582/2020
Головуючий у суді першої інстанції Г.Л. Моргун
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
25 лютого 2020 року місто Київ

Номер справи 364/1122/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Володарського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Моргун Г.Л., в приміщенні Володарського районного суду Київської області, інформація про дату складання повного рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) у вересні 2019 року звернулось до Володарського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 27.02.2014 відповідач отримав кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, зазначеному в Тарифах банку, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті privatbank.ua/kredity, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік та з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 08.08.2019 за ним утворилась заборгованість у загальному розмірі 53807,94 грн., а відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати по справі.

Заочним рішенням Володарського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наданої позивачем на дослідження анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг не можливо зробити беззаперечний висновок про те, що сторони при укладанні кредитного договору дійшли згоди про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення позичальником зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Тому, з урахуванням тієї обставини, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами факту наявності укладеної між сторонами письмової угоди щодо порядку, розмірів та строку сплати відповідачем неустойки за порушення умов кредитного договору №б/н від 27.02.2014, місцевий суд не знайшов правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по пені та штрафам. Також, суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача на користь банку суми боргу по тілу отриманого кредиту, оскільки позивачем у наданому до суду розрахунку заборгованості було зазначено те, що розмір неповернутого тіла кредиту загалом складає 0,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги, Банк вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від сплати заборгованості за кредитним договором №б/н від 27.02.2014, з урахуванням того, що останнім не оспорювалася заявлена банком заборгованість, а також не заявлялися позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним. Одночасно, суд першої інстанції не врахував правову природу виниклих між сторонами правовідносин, а саме не взяв до уваги той факт, що кредитний договір між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено шляхом приєднання останнього до запропонованого позивачем договору, умови якого ним встановлені у формулярах та стандартах, а саме в Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифами банку, що викладені на банківському сайті, згідно яких відповідач обслуговувався як позичальник кредитних коштів. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до вказаних Умов та Правил, був з ними ознайомлений та згоден, обізнаний про Тарифи банку, розумів їх зміст та положення, користувався кредитними коштами, а протилежного останнім у встановленому законом порядку доведено не було. При цьому, відмовивши у задоволенні позову в частині стягнення боргу за тілом кредиту, суд першої інстанції помилко вважав відсутньою у відповідача заборгованості за неповернутим тілом кредиту, так як у позовній заяві та доданому до неї розрахунку заборгованості було чітко зазначено про наявність у позичальника такої складової заборгованості як простроченого тіла кредиту у сумі 7916,36 грн.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з наданих позивачем доказів на підтвердження виникнення між сторонами кредитних правовідносин не підтверджувалось те, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов даного договору. Зроблені висновки суду зумовлені тим, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ознайомлення ОСОБА_1 , як позичальника, із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, як одними із складових кредитного договору. Зазначення відповідачем в підписаній анкеті-заяві про ознайомлення з такими Умовами та Тарифами без їх ідентифікації не може бути належним доказом ознайомлення та погодженням відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Тому, з урахуванням тієї обставини, що позивачем не було доведено, що між сторонами було досягнуто згоди щодо самого виду договору (кредитний або будь-яких інший), а також щодо факту отримання кредитних коштів та узгодження інших умов, викладених в Умовах та правилах надання банківських послуг, пред`явлені позивачем позовні вимоги до відповідача місцевий суд вважав безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені судом. При цьому, суд першої інстанції вбачав відсутньою за відповідачем заборгованість за отриманим тілом кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2014 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.91).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.12, 13-46).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором №б/н від 27.02.2014, станом на 08.08.2019 становить 53807,94 грн. і складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 7916,39 грн., заборгованості по процентам за користування кредитними коштами - 0,00 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 40103,08 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 2750 грн., а також 500 грн. - штрафу (фіксованої частини), та 2538,47 грн. - штрафу (процентної складової) (а.с.7-10).

Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У наданій до суду заяві-анкеті від 27.02.2014, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути неустойку в вигляді пені та штрафів за несвоєчасну сплату відповідачем кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

АТ КБ «Приватбанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27.02.2014, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» як на невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Разом з тим, надана позивачем роздруківка із сайту банку не може бути визнана належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27 лютого 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19 вересня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній відповідачем анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві ОСОБА_1 , яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому, суд першої інстанції вірно встановив відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Як визначено у п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні пред`явленого до відповідача позову про стягнення заборгованості по тілу кредиту та нарахованої неустойки у вигляді пені та штрафів за несвоєчасне повернення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності у позивача правових підстав для здійснення таких нарахувань та висунення до відповідача вимог про їх стягнення, оскільки належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановленими законом формі та порядку надано не було.

Одночасно колегія суддів відхиляє викладені в апеляційній скарзі доводи позивача про те, що суд першої інстанції своїм рішенням, безпідставно звільнив відповідача від обов`язку сплатити заборгованість за тілом кредиту, з огляду на наступне.

Так, з наявної в матеріалах справи довідки позивача вбачається, що при підписанні із ОСОБА_1 анкети - заяви від 27.02.2014 останньому було видано кредитну картку № НОМЕР_1 терміном дії - січень 2018 року (а.с.73).

Факт отримання та користування вказаною кредитною карткою позичальником також підтверджується наданою випискою руху коштів по вищевказаному картковому рахунку (а.с.73-76).

Вказані обставини відповідачем як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, не оспорювалися та відповідно не спростовані належними та допустимими доказами.

Як було зазначено раніше, з представленого позивачем до суду розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням останнім взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, станом на 08.08.2019 йому було нараховано заборгованість у розмірі 53807,94 грн., яка обрахована із таких складових як прострочене тіло кредиту (в сумі 7916,39 грн.), заборгованості по пені та штрафам.

Проте, як вбачається з наданої позивачем виписки з карткового рахунку відповідача, сума грошових коштів, яка була знята/ переведена з кредитного карткового рахунку останнього у період з 27.02.2014 по 01.10.2019, становить 12028 грн., а сума зарахованих на даний рахунок грошових коштів за цей же період складає 13526 грн. При цьому, протягом вказаного періоду банк здійснював списання з даного рахунку нарахованих відсотків за користування встановленим відповідачу кредитним лімітом та його прострочення, а також пені за прострочення суми кредиту.

Тому, з урахуванням зроблених як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій висновків щодо відсутності у позивача правових підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки за несвоєчасне повернення отриманого кредиту, отримані ОСОБА_1 з встановленого кредитного ліміту на платіжній картці грошові кошти були повернуті останнім позивачу, зокрема шляхом поповнення карткового рахунку через термінал самообслуговування, касу та за рахунок переведення грошових коштів з інших банківських карток, що в свою чергу підтверджено наданою банком випискою. У зв`язку із чим, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача простроченого тіла кредиту у заявленому позивачем розмірі не підлягають задоволенню судом.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову як в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, так і в частині стягнення неустойки за кредитним договором №б/н від 27.02.2014 не спростовані.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається Банк, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1ч.1ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Володарського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова суду складена 25 лютого 2020 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна