ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3566/20 Справа № 181/1352/19 Суддя у 1-й інстанції - Літвінова Л. Ф. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2019 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вказували, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 26 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 17 517.52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. З умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку відповідач ознайомлена. Підпис ОСОБА_1 свідчить про те, що остання підтвердила згоду на умови надання кредиту, які складають договір.

Зазначали, що позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Всупереч договірним зобов`язанням, відповідач неналежно виконувала умови договору. Станом на 10 вересня 2019 року ОСОБА_1 має перед позивачем заборгованість за кредитним договором в розмірі 56 307,41 грн., яка складається з наступного: 12 771,98 грн. заборгованість за кредитом; 12 467,84 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 27 432.43 грн. заборгованість за пенею та комісією; 3 635.16 грн. штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором б/н від 26 грудня 2012 року у розмірі 56 307,41 та судові витрати в розмірі 1 921 грн.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 грудня 2012 року в сумі 12 771,98 грн. та судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 436,06 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що:

- п.2.1 Генеральної угоди сторони погодили сплату процентів в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту;

- згідно п.2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більше ніж 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 4 135,16 грн.;

- підписавши Генеральну угоду, відповідач особистим підписом підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування;

- встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині в повному обсязі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторонами підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 26 грудня 2012 року (а.с.7), яка складає договір, порушення істотних умов якого допущено ОСОБА_1 .

За розрахунком заборгованості за договором б/н від 26 грудня 2012 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , вбачається, що остання станом на 10 вересня 2019 року має перед банком заборгованість у розмірі 56 307.41 грн. (а.с.8-9), яка складається з наступного: 12 771.98 грн. заборгованість за кредитом; 12 467.84 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 27 432.43 грн. заборгованість за пенею та комісією; 3 635.16 грн. штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди.

Відповідач ОСОБА_1 частково визнала позовні вимоги, в частині заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 771,98 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ним, підписуючи генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було порушено вимоги ст.ст.1049,1054 ЦК України, в зв`язку з чим, позивач має право вимагати погашення наданого відповідачу кредиту.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу, суд першої інстанції не врахував, що у пункті 2.1. Генеральної угоди (а.с.7) сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами 1,5% в місяць, а пунктом 2.2 Генеральної угоди узгодили розмір штрафу - 4.135,16 грн. за порушення умов угоди.

Тобто з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, місцевий суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 12 467,84 грн, а також штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у розмірі 3 635,16 грн., доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу та задовольнити вказані позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк.

Водночас колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що підписавши Генеральну угоду, відповідач особистим підписом підтвердив, що вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами, а також отримала повну інформацію про умови кредитування.

Зазначене не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею та комісією, як на тому наполягав апелянт, оскільки анкета-заява від 04 липня 2007 року та Генеральна угода від 26 грудня 2012 року не передбачають нарахування пені і комісії за неналежне виконання умов кредитного договору, а надані банком Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, так як в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що саме з цими Умовами та Тарифами банку позичальник була ознайомлена, підписуючи анкету від 04 липня 2007 року та Генеральну угоду від 26 грудня 2012 року, вказана позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу з наступним задоволенням вказаних позовних вимог, в іншій оскаржуваній частині залишенню без змін.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам судові витрати в розмірі 1 392 грн.73 коп. (557 грн. 09 коп. за звернення з позовом та 835 грн.64 коп. за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2019 року скасувати в частині відмови в стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк () заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 12 467 грн. 84 коп. та штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди в розмірі 3 635 грн. 16 коп. за кредитним договором №б/н від 26 грудня 2012 року.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у розмірі 1 392 грн.73 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.