Справа № 307/2718/20
Провадження № 2/307/1398/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2020 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

при секретарі Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування в особі Тячівської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що з 05.02.2007 р. по 11.12.2019 р. вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Тячівського районного суду від 11.12.2019 р. шлюб між ними розірвано.

Від шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

Вона працює у Чеській Республіці, тому має можливість виїхати за кордон на час літніх та зимових канікул з донькою.

Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством Україні порядку дозвіл на виїзд малолітньої за межі України для відпочинку та оздоровлення дитини.

Підстави такої відмови ОСОБА_2 не обґрунтовує.

Позбавлення можливості ОСОБА_3 виїхати за кордон на відпочинок порушує її законні права та інтереси.

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився і не повідомив причини неявки. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Тячівської РДА у судове засідання не з`явився. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться на утриманні позивачки.

11.12.2019 р. рішенням Тячівського районного суду шлюб між сторонами було розірвано.

Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Довідкою Глибокопотіцької сільської ради та актом обстеження матеріально-побутових умов стверджено, що на утриманні ОСОБА_1 знаходиться неповнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно п. п. 3 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують . Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

У своїй Постанові від 04.07.2018 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її або його права відповідач суду не надав.

Суд вважає, що дозвіл на тимчасові виїзди ОСОБА_3 за кордон без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 - слід надати на період літніх та зимових канікул, до Чеської Республіки.

У відповідності до ст. 141 ч. 2 п. 1 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 840.80 грв.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 4, 13, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 157 СК України, ст. 313 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканцю АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Чеської Республіки на період літніх та зимових канікул, без згоди батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 23.11.2020 року.

Головуючий В.І. Гримут