Дата документу 25.02.2020 Справа № 329/766/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/766/18
Провадження №22-ц/807/694/20
Головуючий в 1-й інстанції Богослов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року, ухвалене у смт Чернігівка (повний текст рішення складений 12 грудня 2019 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивував тим, що 17.10.2009 між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, який у 2013 році був розірваний за рішенням суду. Під час перебування в шлюбі в них народилася донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу позивач та відповідач стали проживати окремо. Донька залишилася проживати разом із матір`ю. Відповідач з вересня 2017 року виїхала за межі України та постійно перебуває за кордоном. Донька позивача наразі проживає разом з бабусею та дідусем, тобто батьками відповідача. Позивач проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 , в новій родині у нього народилась ще одна донька, вони втрьох наразі проживають однією сім`єю, позивач має у власності власне житло, займається особистим селянським господарством. З донькою ОСОБА_3 у позивача добрі стосунки, його обидві доньки одна з одною товаришують, ОСОБА_4 також добре ставиться до дитини ОСОБА_3 . Враховуючи вказані обставини, а також те, що батьки мають рівні права приймати участь у вихованні та утриманні дітей, позивач вважає, що донька ОСОБА_3 має проживати з ним.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дитини, - задоволено повністю.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення допустив упередженість та необ`єктивність. Так, суд прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування, який був складений станом на січень 2019 року, і втратив актуальність на час ухвалення рішення. Крім того, в матеріалах справи є висновок психолога, який характеризує психічний стан дитини під час проживання з батьком і доводить негативне ставлення дитини до батька, не бажання з ним проживати. Між тим, вказаний висновок не був прийнятий до уваги судом і у рішенні суду відсутня мотивація з цього приводу. На час розгляду справи дитина проживає разом з матір`ю в Італії та не має жодного бажання повертатися до батька, оскільки нетривале перебування з ним негативно вплинуло на її психологічний стан. Судом при ухваленні рішення не враховано наявність у позивача заборгованості по аліментам, відсутності у нього постійного місця роботи до листопада 2019 року, факт проживання дитини з матір`ю співмешканки позивача, під час його перебування в Польщі на заробітках, негативного ставлення до дитини з боку нової родини позивача. Крім того, скаржник вказує на порушення суд першої інстанції норм процесуального права, зокрема повернення зустрічного позову без постановлення ухвали.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області від 11.02.2011 р.

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009 до 13.06.2013р. Шлюб розірвано згідно рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 13.06.2013, справа №329/419/13. Рішення набрало законної сили 24.06.2019.

Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 згідно копії паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 та довідки про склад сім`ї від 03.04.2018р.

З позивача на користь відповідача, на підставі судового наказу Чернігівського районного суду Запорізької області від 22.07.2013, справа №329/589/13-ц, стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі ј частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 20.05.2015, справа №329/412/15-ц, позивачу встановлений спосіб участі у вихованні дочки ОСОБА_3 у виді систематичних побачень кожного тижня з 17 год 00 хв п`ятниці до 17 год 00 хв неділі, без присутності матері.

Відповідач у вересні 2017 року виїхала за межі України та за місцем свого проживання в Україні разом з дитиною не проживає. Така обставина не оспорювалася жодним учасником справи.

Згідно довідки виконавчого комітету Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області №209о від 02.05.2018 ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 2013 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області №267 від 03.05.2018 ОСОБА_1 не зареєстрована та не проживає в с.Новомихайлівка Чернігівського району Запорізької області.

У позивача станом на 31.01.2019 відсутня заборгованість по аліментам, що підтверджується довідкою старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу ДВС від 31.01.2019 №46.

Згідно письмового підтвердження виконавчого комітету Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області від 05.02.2019 ОСОБА_3 з 27.12.2018 постійно проживає з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач на обліку і лікарів нарколога та психіатра не перебуває згідно довідок Чернігівської ЦРЛ від 22.03.2019.

Згідно характеристики учениці «2-А» класу ОСОБА_3 від 22.03.2019 остання навчається в Чернігівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. Батьки дівчинки забезпечили засвоєння матеріалу, який раніше не був засвоєний у 1 класі та 1 семестрі 2 класу, дитини забезпечена шкільним приладдям, батьки займаються вихованням дитини на належному рівні.

Позивач з 12.11.2019 працює на посаді тракториста 5 розряду у ТОВ «Опітмусагро Трейд» згідно довідки №616 від 02.12.2019.

Чернігівською районною державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, наданий висновок від 16.01.2019 згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач має належні умови для утримання, виховання та навчання дитини. Він піклується про дитину, бере участь у її духовному та фізичному розвиткові; дитина почала краще навчатися після її переведення до школи за місцем проживання батька, батько вчить з дитиною уроки, на час розгляду справи дитина надавала більшої прихильності батькові; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, він має постійну роботу. Батько також не заперечує щодо спілкування дитини з матір`ю.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Вирішуючи справи даної категорії суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі "Зоммерфельд проти Німеччини" ("Sommerfeld v. Germany") від 08 липня 2003 року, "Цаунеггер проти Німеччини" ("Zaunegger v. Germany") від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, визнати рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Так, судом першої інстанції при вирішенні справи фактично досліджено та прийнято до уваги лише докази позивача, при цьому враховуючи категорію спору, формально відхилено та жодним чином не оцінено докази надані відповідачем.

Відповідно до висновку спеціаліста-психолога ОСОБА_5 (т.1 а.с.213-215) за результатами проведеного психологічного обстеження, оцінку якому суд не дав взагалі, аналіз процесу взаємодії з ОСОБА_3 показує, що вона глибоко психологічно травмована тривалим конфліктом між батьком ОСОБА_2 і матір`ю ОСОБА_1 , а саме тим, що батько свідомо налаштовує доньку проти матері, усіляко намагаючись «очорнити» мати в очах дитини. ОСОБА_6 , як дитина, щиро любить свою матір і прагне з нею взаємодіяти знаючи і вірячи, що мама теж хоче цього (мама приїжджала з Італії коли вона йшла до школи, коли ОСОБА_6 жила у бабусі мама постійно їй дзвонила і вони розмовляли, а зараз розмовляти по телефону може зрідка, через бабусю ОСОБА_7 , мама постійно надсилає посилки з гостинцями і подарунками ОСОБА_6 з Італії). Коли батько ОСОБА_2 ізолює ОСОБА_6 від процесу спілкування з матір`ю не даючи з нею розмовляти, постійно повторюючи їй що матері вона не потрібна і вона залишиться жити з ним і його сім`єю, члени якої, за словами ОСОБА_6 , її не люблять, це звичайно травмує дитину, розхитує ще не зміцнілу нервову систему, формуючи невротичний стиль реагування і протестуючі форми поведінки. У ситуації конфлікту батьків дитина не може бути інструментом маніпулювання для досягнення своїх цілей в сформованій сімейної ситуації, оскільки це дестабілізує процес емоційного та інтелектуального розвитку дитини і завдає шкоди його психологічному благополуччю. Таким чином, на момент обстеження, можна говорити про те, що на сьогоднішній день батько ОСОБА_2 наносить непоправної шкоди психологічному благополуччю ОСОБА_3 .

У процесі вказаного психологічного обстеження було з`ясовано, що ОСОБА_3 емоційно негативно ставитися до свого батька, це ставлення сформувалося самим батьком ОСОБА_2 коли він свідомо і несвідомо, своїми висловлюваннями і діями налаштовував доньку проти матері, намагався «очорнити» мати в очах доньки. ОСОБА_6 дуже тепло і ніжно ставитися до мами ОСОБА_1 намагаючись її захистити у своїх думках, все більше формувала негатив і неприйняття батька. Проживання з ним, при неможливості проживання з матір`ю, ще більше травмує дівчинку, вона вже налаштована негативно, промовляючи «якщо мене з ним залишать, я там жити не буду, втечу до бабусі Люди і буду чекати коли мене заберуть».

До своєї матері ОСОБА_1 ставитися з любов`ю, ніжністю, вона емоційна прив`язана до матері, дуже сумує в розлуці за нею, і коли мати приїжджає вона намагається якомога більше часу проводити з нею, постійно потребує уваги і тактильного контакту (тримати за руку, гладити, обіймати і т.д).

До чоловіка матері ОСОБА_8 відноситься емоційно позитивно, їй подобається його увага і турбота про неї і вона хоче виїхати до Італії і там проживати з мамою і її чоловіком, відзначаючи при цьому « ОСОБА_9 добрий і хороший».

У процесі спілкування з ОСОБА_10 було виявлено, що під час перебування матері ОСОБА_1 за кордоном ОСОБА_6 сумувала, чекала коли мама приїде і забере її. Коли вона проживала у бабусі ОСОБА_11 їй було легше переносити відсутність матері, так як вона мала можливість розмовляти з нею по телефону, мама її заспокоювала, надсилала постійно гостинці. Коли ОСОБА_6 стала жити з батьком ОСОБА_2 вона втратила постійний контакт з матір`ю, авжеж її страждання з приводу відсутності матері посилилися, з`явилася тривога і страхи підкріплені розмовами батька що матері вона не потрібна.

Упроцесі обстеження ОСОБА_3 однозначно сказала, що хоче проживати з матір`ю ОСОБА_1 , з батьком жити категорично відмовляється погрожуючи тим, що «втечу від них». З психологічної точки зору, при неможливості на даному етапі визначити місце проживання з матір`ю, рекомендовано пом`якшити умови проживання ОСОБА_6 давши їй можливість проживати у бабусі ОСОБА_11 , спілкуватися з матір`ю по телефону і чекати вирішення цього спору.

Вказаний висновок психолога, за відсутності з`ясування думки дитини з приводу місця її проживання під час судового розгляду, безпідставно не прийнятий до уваги судом першої інстанції та неоцінений у відповідності до норм процесуального законодавства.

На думку колегії суддів, вказаний висновок, результати якого відповідач навіть не спростовував у тому числі і в суду апеляційної інстанції, вказує на явно негативне ставлення дитини до позивача у справі, відсутність порозуміння доньки та батька та пригнічений психологічний стан дитини, пов`язаний з перебуванням у родині позивача. Зазначений доказ жодним чином не спростований з боку позивача у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що у позивача станом на 31.01.2019 (за 11 місяців до ухвалення рішення по справі) відсутня заборгованість по аліментам, що підтверджується довідкою старшого державного виконавця Чернігівського районного відділу ДВС від 31.01.2019 №46. Між тим, відповідно до довідки наданої старшим державним виконавцем Чернігівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 02.12.2019, що є актуальною на час розгляду справи по суті, заборгованість позивача по аліментам складає 9155,95 грн. (т.2 а.с.38).

При цьому відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 09 січня 2019 року (т.1 а.с.102) за період 2017-2018 року аліменти позивачем сплачено лише один раз у травні 2018 року. Тобто в інших період позивач не надавав допомоги на утримання своєї дитини.

Зазначені докази у справі вказують на свідоме невиконання позивачем своїх обов`язків щодо утримання неповнолітньої доньки.

Суд першої інстанції як на підставу задоволення позову, посилався на те, що позивач постійно працює, однак відповідно до єдиною довідки, яка наявна в матеріалах справи (т.2 а.с.35) ОСОБА_2 працював станом на 02.12.2019 року у ТОВ «ОПТІМУСАГРО ТРЕЙД» лише два тижні, що вказує на ймовірно можливе формальне працевлаштування позивача на час ухвалення рішення для позитивного для себе судового розгляду.

Колегія суддів апеляційного суду критично оцінює висновок Чернігівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 (т.1 а.с.60-61), оскільки він складений майже за рік до ухвалення рішення, і в цей період змінювалось місце проживання дитини без її згоди, крім того висновок є немотивованим.

Відповідачка у справі проживає в Італії, позивач також протягом тривалого періоду перебував у Республіці Польща, при цьому відповідачка в період перебування за кордоном залишала свою доньку на виховання своїм батькам, а позивач забравши дитину в свою родину, поїхав на заробітки залишивши дитину на матір своїй співмешканки, яка фактично є для ОСОБА_10 сторонньою особою.

Суд апеляційної інстанції вважає, що матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 з батьком буде відповідати її інтересам, навпаки враховуючи негативне ставлення дитини до батька, наявність у позивача заборгованості по аліментам, а також фактів залишення позивачем своєї доньки на виховання стороннім особам вказує на те, що суд попередньої інстанції ухвалив рішення в супереч найкращим інтересам дитини.

Окрім цього, подача до районного суду ОСОБА_2 позову про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам (справа №329/1102/19, провадження № 2/329/56/2020), з підстав рішення у цій справі про визначення місця проживання дитини з ним, вказують на можливо інші його мотиви при подачі позову у цій справі а ніж піклування про інтереси дитини.

Окрім цього, суд ухвалюючи рішення у цій справі не надав оцінки тому, що на момент його ухвалення дитина проживає з матір`ю в Італії.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суд першої інстанції скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі з ОСОБА_2 на користь апелянта підлягає стягнення сума судового збору сплачена при подачі апеляційної скарги в сумі 1057,00 грн.

Відповідно до вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича, просила також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких складає 41325,60 грн.

Так, за ч.3 ст.137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на доведення розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір від 01.10.2019 року, перелік та вартість послуг за договором та акти надання послуг за договором, між тим підтверджень сплати зазначених послуг відповідачем у справі ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Оскільки, в порушення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відповідачем не було надано у встановлений строк належних доказів на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, то заявлені ним вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тивоненка Данила Руслановича задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1057,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков