Справа № 464/1754/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/4191/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Чорнейко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 лютого 2019 року в складі судді Бойко О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова, Військовий медичний клінічний центр Західного регіону про усунення перешкод в користуванні ліжком-місцем та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Львівська міська рада, ОСББ «Стрийська,99», Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова, Військовий медичний клінічний центр Західного регіону, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення,-

встановила:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова, військово-медичний клінічний центр Західного регіону, про усунення перешкод у користуванні житловою площею.

В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 1979 року квартира АДРЕСА_1 закріплена за 1120 окружним військовим госпіталем Міністерства оборони України та використовувалась як гуртожиток для проживання військовослужбовців і працівників вказаного медичного закладу.

У 1996 році їй надано право на зайняття ліжко-місця у квартирі АДРЕСА_1 , як працівнику медичного закладу, зареєстровано її проживання у вказаній квартирі. Вищезазначена квартира складається з трьох кімнат, разом з нею право на зайняття ліжко-місця мають: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Фактично спірною квартирою користуються лише відповідачі, які проживають із сім`ями у своїх кімнатах, чим чинять їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням. У вказаній квартирі знаходяться її особисті речі, іншого житла вона немає.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням (ліжко-місцем) у квартирі АДРЕСА_1 та надати їй доступ до вказаної квартири.

Під час розгляду справи у травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Львівська міська рада, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Стрийська 99», орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, військово-медичний клінічний центр Західного регіону, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у 2007 році будинок АДРЕСА_2 передано у комунальну власність територіальної громади м. Львова, він перебуває на балансі ОСББ «Стрийська 99». Вона зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 зі своєю сім`єю. Крім неї, у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та діти останньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які народились та постійно проживають за кордоном. Відповідачі не проживають у квартирі тривалий час, що підтверджується актами ОСББ «Стрийська 99», вони не оплачують житлово-комунальні послуги, їх особистих речей у квартирі немає, останні більше як десять років не виявляли бажання проживати у спірній квартирі.

Таким чином вважала, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та діти останньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у зв`язку з вищевказаними обставинами та на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР втратили право користування спірною квартирою.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування зазначеною квартирою.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08 червня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 лютого 2019 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні ліжко-місцем відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року завдоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 лютого 2019 року скасовано в частині відмови у позові ОСОБА_1 .

Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловою площею (ліжко-місцем) у квартирі АДРЕСА_1 , надавши їй доступ до вказаної квартири.

В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 , постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з рішенням в частині відмови у задоволенні її позовних вимог. Підставою для відмови в позові суд зазначив відсутність ордера на вселення, а також дійшов висновку про добровільне виселення з гуртожитку. Однак, такий висновок суду є безпідставним, оскільки ордер вона здала разом із паспортом в БУ №2 КЕВ м. Львова, де він зберігався у Книзі реєстрації осіб, які проживають у квартирі. На підставі ордера зареєстровано її місце проживання, однак в подальшому, у зв`язку із створенням ОСББ та передачі гуртожитку на його баланс, ордер втрачений не з її вини, чого суд першої інстанції не дослідив та не врахував. Вважає, що суду надано достатньо доказів, які підтверджують правомірність її вселення. Крім цього, факт її реєстрації в гуртожитку підтверджується довідкою, виданою ОСББ «Стрийська-99», з якої також можна встановити, що жиле приміщення використовується як гуртожиток, оскільки зареєстровані в одній кімнаті особи не перебувають у родинних відносинах. Стверджує, що не виселялась з гуртожитку добровільно, що підтвердила свідок ОСОБА_7 . Крім цього, в судовому засіданні встановлено факт проживання у квартирі без належних чином оформлених документів та без реєстрації ОСОБА_8 з двома дітьми, яка компенсує частину вартості комунальних послуг ОСОБА_2 , що свідчить про те, що остання використовує гуртожиток у власних цілях.

Просить скасувати рішення в частині відмови у її позові та ухвалити нове, яким зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні житловою площею (ліжком-місцем) в кв. АДРЕСА_1 .

З врахуванням того, що апелянт ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржує лише в частині відмови у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні ліжко-місцем, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, апеляційним судом за правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 , як на підставу заявлених вимог про усунення їй перешкод у користуванні жилим приміщенням посилалась на те, що вона зареєстрована у вказаній квартирі, проте остання не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили, про статус спірного житла як гуртожитку, про прийняття рішення щодо її вселення та видачу їй ордеру на вселення. Сам лише факт реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі не підтверджує набуття нею права на користування цим жилим приміщенням, у тому числі з огляду на відсутність ордеру на вселення. Крім того, остання у 1997 році добровільно залишила спірну квартиру та з цього часу у ній не проживала, не сплачувала комунальні послуги, до 2017 року не виявляла наміру проживати у цій квартирі.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України (ст. 128 Кодексу).

Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера, відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи встановлено, що у віданні житлового фонду квартирного-експлуатаційного відділу м. Львова перебував будинок по АДРЕСА_2 та належав до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 29 грудня 2005 року № 3028 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду, об`єктів інфраструктури та інженерного забезпечення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова» та Директиви Міністра оборони України від 20 березня 2006 року № Д-8 «Про безоплатну передачу військового майна у комунальну власність територіальної громади м. Львова», житловий будинок АДРЕСА_2 згідно з актом приймання-передачі від 23 листопада 2007 року переданий у комунальну власність територіальної громади м. Львова.

Згідно із довідкою ОСББ «Стрийська 99» від 03 лютого 2018 року квартира АДРЕСА_1 складається із трьох кімнат, житловою площею 38,33 кв. м, коридору, кухні, туалету та ванни. Загальна площа 67,8 кв. м.

У вищевказаній квартирі зареєстровані: 19 вересня 1995 року ОСОБА_3 ліжко/місце, 14 грудня 1996 року ОСОБА_1 ліжко/місце, 12 листопада 2007 року ОСОБА_2 ліжко-місце, 12 листопада 2007 року ОСОБА_4 ліжко/місце, та неповнолітні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Задовольняючи апеляційну скаргу суд апеляційної інстанції у постанові від 09 вересня 2019 року прийшов висновку, що сторони були вселені у спірне житлове приміщення, як в гуртожиток, за згодою попереднього власника, зареєстровані у ньому з правом зайняття ліжко-місця, новий власник будинку з вимогами про порушення своїх прав не звертався. ОСОБА_1 обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою (ліжко-місцем), у тому числі не дають можливості зайти у квартиру, що не заперечувалося ОСОБА_2 , яка вказувала про те, що не може надати доступу до квартири невідомій особі, при цьому проживання ОСОБА_2 протягом тривалого часу та фактичне виконання обов`язків наймача житла не дають їй права чинити перешкоди ОСОБА_11 у користуванні житловим приміщенням, яка вселена на тих самих підставах та зареєстрована у ньому.

Скасовуючи постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року звернув увагу, що апеляційний суд не встановив, належним чином не перевірив доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 у 1997 році добровільно залишила спірну квартиру та з цього часу у ній не проживала, не сплачувала за комунальні послуги, до 2017 року не виявляла наміру проживати у ній.

Таким чином, апеляційний суд не врахував, що відмова у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 не свідчить про те, що не треба перевіряти, чи з поважних причин ОСОБА_1 була відсутня у спірній квартирі понад встановлений ЖК УРСР строк, а саме більше ніж 20 років.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити, чи можливо вселяти ОСОБА_1 у спірну квартиру, яка у ній більше 20 років не проживала, та в якій на законних підставах зареєстрована і проживає понад 15 років ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю. Крім того, між вказаними особами існує спір щодо права користування цією квартирою.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Під час нового апеляційного розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 після одруження у 1997 році добровільно залишила спірну квартиру, вибула на постійне місце проживання в інше житлове приміщення у м. Львові, а саме винаймала житло разом із чоловіком у будинках на АДРЕСА_3 , відтак з 1997 року у спірній квартирі не проживала, не сплачувала за комунальні послуги, до 2017 року не виявляла наміру проживати у ній, відтак втратила право користування жилим приміщенням з дня вибуття, відповідно суд першої інстанції правильно відмовив позивачці ОСОБА_1 у захисті порушеного права шляхом усунення перешкод в користуванні ліжко-місцем у квартирі АДРЕСА_1 .

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, які можуть бути підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк