Справа № 180/2210/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 р. м.Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Хомченко С.І.,

з секретарем Назаренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Марганець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 24.04.2000 року вона згідно договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 . 19.12.2001 року рішенням Марганецького міського суду шлюб між нею та відповідачем було розірвано. До винесення рішення судом між нею та відповідачем були вирішені всі майнові питання, а саме вона сплатила відповідачу 200 долларів США та 540,00 грн. в рахунок його частки в спільному майні, а саме за вищевказану квартиру, про що відповідач написав розписку. В жовтні 2019 року вона прийняла рішення продати квартиру. Звернувшись до нотаріуса ОСОБА_3 для посвідчення договору купівлі-продажу їй було відмовлено, оскільки потрібна згода відповідача на продаж квартири. Відповідач категрично відмовимвся підписувати жодні документи. Мотивуючи тим, що він вже надав розписку та жодних матеріальних претензій до неї не має. Оскільки про порушене її право вона дізналася лише з постанови приватного нотаріуса Дряблової Н.Ф. 21.10.2019 року , вважає, що нею пропущений строк позовної давності для звернення до суду з поважних причин. Просить суд визхнати причину пропуску строку для звернення до суду повадною, поновити строку для звернення до суду та визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує проти їх задоволення.

Третя особа приватний нотаріус Марганецького міського нтаріального округу Дніпропетровської області Дряблова Н.Ф. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви чи клопотання про відкладення справи не надходило.

Вислухавши сторони, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо заявлених вимог позивача про поновлення строку для звернення до суду, суд вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки позивач про порушення своїх прав дізналася 21.10.2019 року, що підтверджується копією постанови приватного нотаріуса Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дряблової Н.Ф. (а.с.19).

Відповідно до ч. 1ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1999 року, який був розірваний 19.12.2001 року рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області (а.с.13).

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вона, згідно договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11).

Договір купівлі-продажу квартири було укладено у 2000 році, тому до правовідносин, які виникли між сторонами, слід застосовувати норми ЦК Української РСР, у редакції 1963 року.

Стаття 227 ЦК УРСР передбачала обов`язкову нотаріальну форму договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрацію органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На виконання вимог частини 2 статті 227 ЦК УРСР (1963 року) 16.05.2000 року позивач зареєструвала своє право власності, про що на зворотному боці договору купівлі-продажу мається реєстраційний напис про те, що зазначена у цьому Договорі квартира зареєстрована Марганецьким бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 під № 75-5 (зворотній бік а.с.11).

В жовтні 2019 року позивач прийняла рішення про продаж квартири.

На підставі п.2 ст.49 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ п.4.2 та 4.3 розділу ІІ глави І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (При посвідчення правочинів щодо розпоряджання спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу) та ст.60-70 Сімейного Кодексу України від 10.01.2002 року №2947-ІІІ».

Відповідач ОСОБА_2 відмовляється підписувати жодні документи.

Постановою приватного нотаріуса Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дрябловою Н.Ф. від 21.10.2019 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.19).

Майнові права подружжя, в залежності від часу їх винекнення, регулюються КпШС України та СК України, норми якиї є спеціальними по відношенню до норм ЦК Української РСР та ЦК України, про що зазначено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «про судову практику у справах за позовамт про захист права приватної власності».

Відповідно до ст.22 КпШС України (чинного з 20.06.1969 року по 01.01.2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю, а кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджання цим майном.при цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію винекнення рівних прав подружжя на володіння, користування та розпоряджання цим набутим майном, в залежності від того, хто із подружжя зазначений власником у правовстановлюючому документі на майно.

Як випливає із ч.1 ст.28 КпШС та ч.1 ст.70 СК України, частки дружини та чоловіка в майні, яке є спільною власністю подружжя є рівними.

Розлучення подружжя не припиняє права спільної власності подружжя на майно, оскільки відповідно до ч.2 ст.29 КпШС України поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу, про це ж йдеться у ст.ст.68,69 СК України. Тобто, подружжю, без наявності між ними договору про інше, законом заздалегідь визначено рівні частки у праві власності на майно, яке набуте подружжям, а тому дружина та чоловік, на відміну від інших носіїв права спільної власності, відносно набутого у шлюбі майна, одночасно є як суб`єктами права спільної сумісної власності, так і суб`єктами права спільної часткової власності.

Аналогічну позицію висловив Верховний суд України, зазначивши у своїй Постанові від 10.10.2012 року у справі №6-106цс12.

Нормами КпШС України та СК України визначено, що внески (участь) подружжя при набутті майна та права на це майно є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними.

Позивачем ОСОБА_1 в якості доказів надано копію розписки, згідно з якої вбачається, що 15.11.2001 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 200 долларів та 540 грн. в рахунок сплати половини вартості нажитого майна (а.с.12).

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечував про отримання коштів за половину вартості нажитого майна від позивача, претензій на майно не має.

На підставі цієї розписки позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право особистою власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи викладене, суд знаходить вимоги позивача про визнаня за нею право особистою власності на квартиру АДРЕСА_1 доведеними так як вони підтверджені належними і допустимими доказами, а через це такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК Українина користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 819,70 грн.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 4, 12, 141,258, 259, 264, 265, 268,273,280, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 квартиру АДРЕСА_1 , як особистою власністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 819 грн. 70 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Марганецький міський суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: С. І. Хомченко