ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1791/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1800/18 Категорія: 305000000 Фролов О.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2020 року (повний текст складено 09 вересня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Токар О.М., звернулась до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона разом із чоловіком, з метою придбати квартиру АДРЕСА_1 , погодили з ОСОБА_1 варіант придбання її в розстрочку на три роки, за умови виплати першочергової суми в розмірі 40 000,00 грн., а решту суми - частинами щомісяця до повної сплати у встановлений строк. Також домовлено було про вселення та проживання сім`ї позивачки в зазначеній квартирі як майбутніх власників житла. Загальна вартість квартири була обумовлена в розмірі 138 000,00 грн.

01.11.2013 відповідно до розписки, складеної відповідачем, ним отримано від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40000,00 грн. за продаж ним позивачу квартири АДРЕСА_1 . Решту грошей за купівлю квартири домовлено передати при укладенні безпосередньої угоди купівлі-продажу. Відповідач зобов`язався не змінювати вартість предмету угоди.

Наприкінці 2013 року родина ОСОБА_3 заселилась до вказаної квартири.

25.05.2016 відповідно до розписки, складеної відповідачем, ним отримано гроші в сумі 2000,00 грн. в рахунок погашення суми по сплаті вартості вказаної квартири.

Всього за нерухомість сплачено 115 979,00 грн., всі проведені оплати фіксувались в зошиті за підписом ОСОБА_1 . Однак, розписки про передачу позивачкою відповідачу коштів складено лише на суми 40000,00 грн. та 2000,00 грн.

Наприкінці лютого 2015 року відповідач ОСОБА_1 разом зі своєю тещею ОСОБА_4 , яка є власницею квартири, змусили родину ОСОБА_3 виселитися з вказаного житла, застосувавши силу. Відомо, що цю квартиру продали іншим особам, а сплачені кошти за невиконані зобов`язання відповідач позивачці не повернув.

Посилаючись на такі доводи, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти на підставі ст. 1212 ЦК України відповідно до розписок за невиконаним зобов`язанням по купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в сумі 42000,00 грн., стягнути проценти за користування грошовими коштами в розмірі 16260,06 грн., стягнути витрати понесені позивачем по сплаті судового збору та за послуги адвоката в сумі 3000,00 грн.

Відповідач заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти за невиконаним зобов`язанням по купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , в сумі 42000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за користування безпідставно набутими грошовими коштами за невиконаним зобов`язанням по купівлі-продажу вказаної квартири, в сумі 16260 грн. 06 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені за сплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Суд встановив, що підстава набуття грошових коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_2 , а саме обумовлений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не укладений. На час звернення до суду відповідач не повернув надані йому кошти за розписками від 01.11.2013 та 25.05.2016 і ці кошти вважаються безпідставно набутими. За таких підстав, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому районний суд виходив із того, що строк позовної давності в даному випадку починає свій перебіг з 25.05.2016, тобто з моменту, коли ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 2000 грн.

Відповідач оскаржив рішення в апеляційному порядку, вважаючи його незаконним та необґрунтованим.

Доводи скарги зводяться до того, що позивач не надав суду оригінали розписок, тому рішення суду не може базуватись на копіях розписок. Почерк та підпис у розписках не відповідають почерку та підпису відповідача. Грошові кошти, зазначені в розписці, ОСОБА_1 не отримував. Відповідач не пригадує, що він підписував та складав вказані розписки. Вимоги позову про стягнення коштів, отриманих ОСОБА_1 в період з 20.10.2013 по 29.12.2014, виходять за межі строку позовної давності, оскільки позов подано 06.12.2018.

Суд неправомірно послався на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.10.2018, оскільки таке рішення не надавалось учасникам справи, крім того вказане рішення не є підставою для поновлення пропущеного строку.

Посилаючись на такі доводи, відповідач просить врахувати його клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог, які позивач обґрунтовує обставинам, що виникли до 06.12.2015, та відмовити у задоволенні позову, скасувавши оскаржуване рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Токар О.М. заперечила проти доводів скаржника, вважаючи рішення законним та обґрунтованим. Вказувала, що суд першої інстанції досліджував оригінали розписок, допитував свідків. Строк позовної давності не пропущено у зв`язку з перериванням такого строку з моменту звернення до суду з позовом в грудні 2018 року. Жодних експертиз про встановлення факту написання розписок іншою особою від відповідача не надходило, тому його доводи про те, що він не підписував розписки, не підтверджені доказами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 01.11.2013 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40000,00 грн. за продаж квартири АДРЕСА_1 та зобов`язувався не змінювати домовленостей щодо продажу даної квартири, не збільшувати вартість продажу квартири, яка в повному розмірі становить 138000,00 (сто тридцять вісім тисяч) грн., решту грошей за купівлю квартири сторони домовились передати при посвідченні договору (а.с. 6).

25.05.2016 відповідач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2000,00 грн. в рахунок погашення суми вартості за цю ж квартиру, про що складена розписка ОСОБА_1 від 25.05.2016 (а.с. 7).

Відповідно до записів, наданих ОСОБА_2 , нею та її чоловіком ОСОБА_5 , сплачено кошти на користь відповідача та на користь власниці житла ОСОБА_4 : 20 жовтня 2013 року 4000,00 грн., 1 листопада 2013 року 40000,00 грн. за розпискою від 01.11.2013, 5 грудня 2013 року 2500,00 грн., 16 грудня 2013 року 2500,00 грн., 20 січня 2014 року 5000,00 грн., 17 лютого 2014 року 5000,00 грн., 21 березня 2014 року 5075,00 грн., 18 квітня 2014 року 5000,00 грн., 26 травня 2014 року 5000,00 грн., 30 червня 2012 року 3000,00 грн. + 2004,00 грн. в рахунок боргу власника житла за водовідвід, 02 вересня 2014 року 500,00 грн., 10 жовтня 2014 року 5000,00 грн. та 300,00 доларів США (що за розрахунком за курсом 25,00 грн. за 1 долар становить: 300 х 25 = 7500,00 грн., 31 жовтня 2014 року 3000,00 грн., 20 листопада 2014 року 2000,00 грн, 05 грудня 2014 року 900,00 грн., 19 грудня 2014 року 2500,00 грн., 29 грудня 2014 року 1500,00 грн., 29 грудня 2014 року 4000,00 грн., 21 грудня 2015 року 1500,00 грн, 21 грудня 2015 року 2000,00 грн, 30 січня 2015 року 3500,00 грн., 20 лютого 2015 року 1000,00 грн, 23 травня 2016 року 2000,00 грн. сплачено позивачем на користь ОСОБА_1 за розпискою від 25.05.2016 року (а.с. 8-11).

Відповідно до розрахунку, що міститься в позовній заяві, сплачена сума коштів позивачкою на користь відповідача в рахунок подальшої купівлі-продажу квартири становить 115979,00 грн.

Згідно з наданим позивачкою розрахунком процентів за безпідставне користування коштами, виходячи з розміру грошових коштів в сумі 42000 грн., з 25.05.2016 року розмір процентів на дану суму складає 16260,06 грн.

Відповідно до розрахунку (остаточного) оплати послуг адвоката за додатком №1 від 27.11.2018, відповідно до договору про надання послуг адвоката від 27.11.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вартість послуг адвоката складає 3000,00 (три тисячі) грн. (а.с. 14).

Звенигородським районним судом Черкаської області у 2018 році розглядалась справа №704/299/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих ОСОБА_1 грошових коштів за продаж квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням суду від 11.10.2018 у задоволенні позову відмовлено.

31.08.2020 відповідач заявив про застосування строків позовної давності щодо стягнення грошових коштів, нібито отриманих ОСОБА_1 , які датовані з 20.10.2013 по 29.12.2014. Заява мотивована тим, що позов подано 06.12.2018, тому позовні вимоги щодо правовідносин, які виникали в період до 06.12.2015 не можуть бути задоволені, оскільки виходять за межі трирічного строку (а.с. 85).

Отже наявними доказами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 передавали ОСОБА_1 грошові кошти з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу квартири, що не заперечує відповідач.

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З розписок, наявних у матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 отримував кошти в рахунок продажу квартири.

Відповідно до розписки від 01.11.2013 вартість квартири обумовлена в розмірі 138000,00 грн. Предметом позову є стягнення коштів з відповідача, які були передані йому на підставі двох розписок, та проценти за користування цими коштами.

З огляду на положення ст. 570 ЦК України сума, передана ОСОБА_1 на підставі розписок від 01.11.2013 та 25.05.2016 в загальному розмірі 42000,00 грн., є авансом за придбання квартири АДРЕСА_1 .

Факт передачі коштів в розмірі 42000,00 грн. позивачка підтверджує копіями розписок, наданими відповідачем.

Проаналізувавши текст копій розписок, колегія суддів не вбачає сумнівів у тому, що кошти в розмірі 40000,00 та 2000,00 грн. дійсно передавались позивачкою ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи наявний оригінал розписки від 25.02.2016 на суму 2000,00 грн. (а.с. 87). Крім того, рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.10.2018 у справі №704/299/18, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти за розписками від 01.11.2013 та 23.05.2016 в сумі 40000,00 та 2000,00 грн. відповідно у рахунок погашення суми вартості квартири. До того ж, такі факти були підтверджені в судовому засіданні особисто ОСОБА_1 .

Посилання апелянта на те, що він не отримував таке рішення суду, не є підставою для неврахування встановлених цим рішенням обставин для даної справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Таким чином, обставинами, встановленими рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.10.2018 у справі №704/299/18, спростовуються твердження апелянта про те, що він не пам`ятає факт написання та підписання розписок, наданих позивачкою суду, а отже, їх не підписував; те, що суд безпідставно взяв як доказ копії розписок, а не їх оригінал; те, що ОСОБА_1 грошові кошти, зазначені в розписках, не отримував.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доведеними посилання позивачки про передачу нею відповідачу коштів в сумі 42000 грн. в рахунок оплати вартості квартири, придбання якої в майбутньому не було оформлено належним законним правочином.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

В даному випадку безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 отримав за розписками 42000,00 грн. без достатньої правової підстави, оскільки договір купівлі-продажу квартири так і не був укладений, а тому застосування ст. 1212 ЦК України для цих правовідносин є обґрунтованим.

При цьому суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта про пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення з даним позовом.

Відповідач зазначав, що позивачка звернулась до суду з позовом 06.12.2018, а тому будь-які вимоги, які вона обґрунтовує обставинами, які виникли до 06.12.2015, не можуть бути задоволені у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з вказівкою районного суду про переривання строку позовної давності у зв`язку з поданням позову в 2018 році, оскільки ОСОБА_2 не була учасником справи, а позов подано її чоловіком ОСОБА_5 .

Водночас, колегія суддів погоджується з рішенням суду про те, що строк позовної давності пропущений не був, і звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

В ході перегляду справи встановлено, що позивачка ОСОБА_2 на підставі двох розписок, остання з яких датована 25.05.2016, передавала кошти відповідачу в рахунок придбання квартири. За твердженням позивачки, як виявилось згодом, квартира була відчужена на користь інших осіб.

Відтак позивачка передавала кошти, очікуючи в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири. Отже, моментом початку перебігу строку позовної давності за її вимогою про повернення безпідставно отриманого відповідачем майна (коштів) є день, коли вона дізналась, що квартира продана іншим особам.

В матеріалах справи відсутні докази дати, коли ОСОБА_2 дізналась про продаж квартири. Однак, зважаючи на те, що 25.05.2016 вона на підставі розписки передала залишок коштів відповідачу, а відповідач взяв кошти в рахунок продажу квартири, то суд правомірно виходив із того, що станом на 25.05.2016 вона розраховувала на укладення договору купівлі-продажу квартири. Відповідач, взявши кошти, вчинив дії щодо визнання за собою відповідного обов`язку. Позов подано 06.12.2018, а отже трирічний строк на звернення з даним позовом не є пропущеним.

У позовній заяві, крім вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів, позивачка просила стягнути з відповідача проценти за безпідставне використання грошових коштів, отриманих відповідачем в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу квартири. При цьому, така вимога обґрунтована необхідністю застосувати аналогію закону, обрахувавши розмір процентів, виходячи з розміру облікової ставки НБУ за період безпідставного користування коштами, тобто з 25.05.2016 до 06.12.2018 на загальну суму 16 260,06 грн.

Оцінюючи такі вимоги, колегія суддів виходить із такого.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про застосування до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів. У даній справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки). Крім того у цій частині вимог застосовуються відповідні норми права.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 погодилась з цим висновком та зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

За таких підстав, колегія суддів враховує вказану позицію Верховного Суду з приводу матеріально-правової підстави стягнення процентів на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, які нараховуються у разі безпідставного одержання чи збереження грошей.

Беручи до уваги, що частина 3 статті 1214 ЦК України передбачає нарахування процентів за користування безпідставно отриманих грошей, суд апеляційної інстанції вважає за можливе перерахувати заявлені у позові відсотки не за статтею 1048 ЦК України, а відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У позові зазначено період для врахування процентів з 25.05.2016 до 06.12.2018 (925 днів), сума боргу 42000,00 грн., тому сума 3 % річних складає 3193,00 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині задоволення заявленої вимоги про стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами зі зменшенням суми з 16260,06 грн. до 3193,00 грн.

У зв`язку зі зміною рішення суду першої інстанції, колегія суддів змінює розподіл судових витрат у справі пропорційно частки задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ціна позову заявлена в розмірі 58260,06 грн. Фактично позов задоволено на суму 42000,00 грн. + 3193,00 грн., тобто на 77,57%.

Судові витрати позивачки в суді першої інстанції становлять 704,80 грн. судового збору та 3000,00 грн. витрат на правничу допомогу. А тому з відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення 2873,81 грн. судових витрат (в тому числі, і витрат на правничу допомогу).

За звернення з апеляційною скаргою належний розмір судового збору, що підлягає до сплати, становить 1057,20 грн. Апеляційну скаргу відповідача задоволено на 22,43%, тому з позивачки на його користь належить стягнути 1057,20 х 22,43% = 237,13 грн.

На підставі взаємозарахування суд стягує з відповідача на користь позивачки судові витрати в розмірі 2873,81 грн. 237,13 грн. = 2636,68 грн.

Керуючись ст.ст. 35,258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2020 року змінити.

Зменшити розмір нарахованих процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами, що підлягають до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 16260,06 грн. до 3193,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2636,68 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді