ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/830/20 Справа № 202/814/19 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, мотивуючи тим, що між ним та ОСОБА_1 було укладено чотири нотаріально посвідчених договори про позику грошей, а саме, договір №1656 від 26 жовтня 2012 року на суму 44 280 грн. було укладено на строк до 26 листопада 2012 року, договір №579 від 29 квітня 2013 року на суму 214 200 грн. було укладено на строк до 29 травня 2013 року, договір №670 від 29 травня 2013 року на суму 128 520 грн. було укладено на строк до 29 червня 2013 року, договір №1157 від 16 вересня 2013 року на суму 87 740 грн. було укладено на строк до 16 жовтня 2013 року.

Вказував, що строк виконання зобов`язання настав та за всіма договорами позики були чинені виконавчі написи і відкриті виконавчі провадження в Індустріальному відділ державної виконавчої служби м.Дніпра.

Зазначав, що на теперішній час ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, борг так і не повернув.

Посилаючись на те, що своїми діями ОСОБА_1 завдав йому збитків, відшкодування яких передбачене ст.625 ЦК України, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 борг у розмірі 1 392 734,81 грн., який складається з заборгованості за договором позики №1656 у розмірі 44 280 грн., відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 83 895,86 грн. та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 8 133,73 грн.; заборгованості за договором позики №579 у розмірі 214 200 грн., відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 352 992,33 грн. та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 29 788,47 грн.; заборгованості за договором позики №670 у розмірі 128 520 грн., відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 242 667,92 грн. та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 21 401,22 грн.; заборгованості за договором позики №1157 у розмірі 87 740 грн., відсотків з врахуванням встановленого індексу інфляції за ним у розмірі 165 290,82 грн. та відсотків з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі13 824,46 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму індексу інфляції у розмірі 844 846, 93 грн., з яких за договором позики №1656 від 26 жовтня 2012 року у розмірі 83 895,86 грн. за період з 26 листопада 2012 року по 14 січня 2019 року; за договором позики №579 від 29 квітня 2013 року у розмірі 352 992,33 грн. за період з 29 травня 2014 року по 14 січня 2019 року; за договором позики №670 від 29 травня 2013 року у розмірі 242 667,92 грн. за період з 29 червня 2013 року по 14 січня 2019 року; за договором позики №1157 від 16 вересня 2013 року у розмірі 165 290,82 грн. за період з 16 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму трьох відсотків річних у розмірі 73 147,88 грн., з яких за договором позики №1656 від 26 жовтня 2012 року у розмірі 8 133,73 грн.; за договором позики №579 від 29 квітня 2013 року у розмірі 29 788,47 грн.; за договором позики №670 від 29 травня 2013 року у розмірі 21 401,22 грн.; за договором позики №1157 від 16 вересня 2013 року у розмірі 13 824,46 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що за спірними договорами позики були вчинені виконавчі написи, відкриті виконавчі провадження, які є на сьогоднішній день завершеними у зв`язку з виконанням та сплатою боргу, підстави для стягнення інфляції та 3 відсотків річних відсутні.

21 січня 2020 року позивач ОСОБА_2 надав пояснення, в яких зазначив, що на час подання позову він грошові кошти з ВДВС не отримував, втім зараз гроші він отримав та просив зменшити суму до стягнення з відповідача на 132 020 грн.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 26 жовтня 2012 року був укладений нотаріально посвідчений договір №1656 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 кошти в розмірі 44 280 грн., які повинен був повернути не пізніше 26 листопада 2012 року (а.с.48).

29 квітня 2013 року був укладений нотаріально посвідчений договір №579 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 кошти в розмірі 214 200 грн., які повинен був повернути не пізніше 29 травня 2013 року (а.с.50).

29 травня 2013 року був укладений нотаріально посвідчений договір №670 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 кошти в розмірі 128 520 грн., які повинен був повернути не пізніше 29 червня 2013 року (а.с.49).

16 вересня 2013 року був укладений нотаріально посвідчений договір №1157 про позику грошей, згідно якого ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 кошти в розмірі 87 740 грн., які повинен був повернути не пізніше 16 жовтня 2013 року (а.с.51).

Позивач зазначав, що на всі вищевказані договори позики були вчинені виконавчі написи, за якими Індустріальним відділом ДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження (а.с.12,13).

Суд першої інстанції, встановивши факт отримання відповідачем у позивача у борг коштів, встановивши факт не повернення цих коштів у визначений в розписках строк, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня

2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №346/3978/15-ц (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року (справа №516/97/16-ц, провадження №61-25512св18), від 21 березня 2018 року (справа №757/27533/15-ц, провадження №61-8055св18), з розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18); Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження №61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами були укладені нотаріально посвідчені договори позики грошових коштів.

Позивач, звертаючись з даним позовом та поставивши питання про стягнення з відповідача суми боргу, зазначив що за всіма договорами позики були вчинені виконавчі написи нотаріуса та усі вони були подані на виконання до Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра, а тому вимоги про стягнення саме сум боргу за договорами усіма чотирма позики є необґрунтованими та до задоволення не підлягають, а доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині заслуговують на увагу.

Вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також три проценти річних від простроченої суми підлягають до задоволення частково.

Так матеріалами справи підтверджується факт того, що за договором позики №1656 від 26 жовтня 2012 року, строк виконання якого було визначено до 26 листопада 2012 року та за яким ОСОБА_1 були надані грошові кошти у розмір 44 280 грн. (а.с.48), 30 квітня 2014 року було вчинено виконавчий напис №393, який був виконаний 13 червня 2014 року (а.с.81-84), тобто зобов`язання було виконане через 562 дні, а отже до стягнення підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 року у розмірі 4 972,64 грн., що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), а також сума 3% річних у розмірі 2 045,37 грн., що розраховується за формулою: С х 3 х Д / 365 / 100 наступним чином 44 280 х 3 х 562 : 365 : 100 = 2 045,37 ).

Даних стосовно виконання виконавчого напису за договором позики №579 від 29 квітня 2013 року, строк виконання якого було визначено до 29 травня 2013 року та за яким ОСОБА_1 були надані грошові кошти у розмірі 214 200 грн. (а.с.50), матеріали справи не містять, а тому до стягнення з відповідача ОСОБА_1 підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 30 травня 2013 року по 14 січня 2019 року (в межах позовних вимог) у розмірі 324 834,30 грн., що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а також сума 3% річних у розмірі 36 179,26 грн., що розраховується наступним чином 214 200 х 3 х 2055 : 365 : 100 = 36 179,26).

Матеріалами справи підтверджується факт того, що за договором позики №670 від 29 травня 2013 року, строк виконання якого було визначено до 29 червня 2013 року та за яким ОСОБА_1 були надані грошові кошти у розмірі 128 520 грн. (а.с.49), 08 липня 2014 року було вчинено виконавчий напис №643 (а.с.12), даних стосовно виконання якого надано не було, а отже до стягнення підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року (в межах заявлених позовних вимог) у розмірі 194 900,58 грн., що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а також сума 3% річних у розмірі 21 380,09 грн., що розраховується наступним чином 128 520 х 3 х 2 024 : 365 : 100 = 21 380,09).

Також з матеріалів справи вбачається, що за договором позики №1157 від 16 вересня 2013 року, строк виконання якого було визначено до 16 жовтня 2013 року та за яким ОСОБА_1 були надані грошові кошти у розмірі 87 740 грн. (а.с.51), 11 червня 2014 року було вчинено виконавчий напис №555 (а.с.13), який був виконаний 05 серпня 2014 року (а.с.113-115), тобто зобов`язання було виконане через 301 день, а отже до стягнення підлягає сума інфляції за період невиконання зобов`язання з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 11 230,72 грн., що розраховується шляхом множення суми заборгованості, на момент її виникнення, на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а також сума 3% річних у розмірі 2 170,66 грн., що розраховується наступним чином 87 740 х 3 х 562 : 365 : 100 = 2 170,66).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, в порядку розподіл судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 4 673,01 грн. за подачу позову, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 009,15 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2 ) суму заборгованості з індексу інфляції у загальному розмірі 535 938,24 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч дев`ятсот тридцять вісім гривень двадцять чотири копійки), яка складається з заборгованості з індексу інфляції за договором позики №1656 від 26 жовтня 2012 року за період з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 у розмірі 4 972,64 грн. (чотири тисячі дев`ятсот сімдесят дві гривні шістдесят чотири копійки), заборгованості з індексу інфляції за договором позики №579 від 29 квітня 2013 року за період з 30 травня 2014 року по 14 січня 2019 року у розмірі 324 834,30 грн. (триста двадцять чотири тисячі вісімсот тридцять чотири гривні тридцять копійок), заборгованості з індексу інфляції за договором позики №670 від 29 травня 2013 року за період з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 194 900,58 грн. (сто дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот гривень п`ятдесят вісім копійок) та заборгованості з індексу інфляції за договором позики №1157 від 16 вересня 2013 року за період з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 11 230,72 грн. (одинадцять тисяч двісті тридцять гривень сімдесят дві копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2 ) суму заборгованості з трьох відсотків річних у загальному розмірі 61 775,38 грн. (шістдесят одна тисяча сімсот сімдесят п`ять гривень тридцять вісім копійок), яка складається з заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики №1656 від 26 жовтня 2012 року за період з 27 листопада 2012 року по 12 червня 2014 у розмірі 2 045,37 грн. (дві тисячі сорок п`ять гривень тридцять сім копійок), заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики № 579 від 29 квітня 2013 року за період з 30 травня 2014 року по 14 січня 2019 року у розмірі 36 179, 26 грн. (тридцять шість тисяч сто сімдесят дев`ять гривень двадцять шість копійок), заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики №670 від 29 травня 2013 року за період з 30 червня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 21 380,09 грн. (двадцять одна тисяча триста вісімдесят гривень дев`ять копійок) та заборгованості по трьом відсоткам річним за договором позики №1157 від 16 вересня 2013 року за період з 17 жовтня 2013 року по 04 серпня 2014 року у розмірі 2 170,66 грн. (дві тисячі сто сімдесят гривень шістдесят шість копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 673,01 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 009,15 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.