П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020року м. Київ

Справа № 758/10130/17

Провадження: № 22-ц/824/12897/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Захарчук С.С.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач, Банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.11.2009 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua./terms/pages/70/ становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Свої зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 30.06.2017 року в неї утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 71968,94 грн, яка складається з 4298,07 грн заборгованості за тілом кредиту, 59834,09 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 3933,50 грн пені та комісії, 500,00 штрафу (фіксована частина), 3403,28 грн штрафу (процентна складова).

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № б/н від 13.11.2009 року у розмірі 4298,07 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права, неналежну оцінку доказів у справі, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що, укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов щодо нього. Відповідачка, власноруч підписавши анкету-заяву, яка містить узгоджену сторонами відсоткову ставку, взяла на себе зобов`язання по його виконанню. Вказувала, що відповідачкою також підписана довідка про умови кредитування, а тому кредитний договір повністю відповідає вимогам цивільного законодавства, отже, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановив, що 13.11.2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання заяви.

Відповідно до заяви банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «55 днів пільгового періоду»(а.с. 5).

У заяві зазначено, що відповідачка ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що у заяві позичальника від 13.11.2009 року процентна ставка не зазначена, окрім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту).

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 13 листопада 2009 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості.

Однак, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафів за порушення зобов`язання.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом, пеню та комісію, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, в тому числі, їх розмір і порядок нарахування, банк, окрім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 листопада 2009 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 7-12), як невід`ємні частини спірного договору та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (а.с.6).

Надана банком копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" в даному випадку не може вважатись належним та достовірним доказом факту погодження між сторонами розміру і порядку нарахування штрафних санкцій у разі невиконання умов кредитного договору, оскільки фактично є нечитабельною.

Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий банком до позовної заяви витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин(13 листопада 2009 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (01 серпня 2017 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, пені та комісії, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 пені та комісії в розмірі 3 933,50 грн та штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 3403,28 грн не можуть бути задоволені у зв`язку з відсутністю передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті у анкеті-заяві від 13листопада 2009 року.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови погодила відповідачка, підписуючи анкету-заяву та взяла на себе зобов`язання зі сплати штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 188/1815/17 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 753/9465/18-ц.

В той же час, колегія суддів, встановивши, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 13 листопада 2009 року містить погоджену процентну ставку (2,5%) в місяць на залишок заборгованості, вважає доведеними та обґрунтованими вимоги банку про стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 59 834,09 грн.

Суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та стягуючи з відповідачки на користь банку лише тіло кредиту, не звернув уваги на визначену в анкеті-заяві процентну ставку та, як наслідок, помилково відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку про те що, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог, а відтак апеляційна скарга Крилової О.Л. в інтересах АТ КБ «Приват банк» підлягає задоволенню частково.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України при ухваленні нового рішення про задоволення позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 3 397,60 грн на відшкодування понесених банком судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги (1600 + 2400) (а.с.19, 92).

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) заборгованість про процентам за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2009 року у розмірі 59 834,09 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять чотири) грн 09 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 397,60 (три тисячі триста дев`яносто сім) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль