Постанова

Іменем України

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 220/1998/17-ц

провадження № 61-11883св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 23 травня 2019 рокув складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Мироненко І. П., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 16 грудня 2013 року між AT «Ощадбанк», в особі філії Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 149 000,00 грн на термін до 14 грудня 2018 року зі сплатою 18 % річних.

Звертало увагу на те, що з 01 грудня 2014 року відповідач свої зобов`язання за зазначеним вище кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 233 754,12 грн, яка складається з: тіла кредиту в розмірі 124 166,70 грн, заборгованості за процентами в розмірі 67 775,12 грн, інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 35 082,37 грн, 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 6 729,93 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену вище заборгованість за договором про іпотечний кредит від 16 грудня 2013 року та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за кредитом в розмірі 233 754,12 грн, яка складається з: тіла кредиту в розмірі 124 166,70 грн, заборгованості за процентами в розмірі 67 775,12 грн, інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 35 082,37 грн, 3 % річних від суми заборгованості в розмірі

6 729,93 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що ОСОБА_1 порушила умови договору про іпотечний кредит та допустила заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора разом із процентами, сумою інфляційного збільшення заборгованості та трьох процентів річних.

Постановою Донецького апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 жовтня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з правильності його висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі, заявленому в позові, який не спростований відповідачем.

Апеляційним судом також відхилено доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції правил територіальною підсудності під час розгляду цієї справи, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Крім того, апеляційним судом зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції порушено диспозитивність судового процесу через неналежне повідомлення про розгляд справи, оскільки такі доводи також спростовуються наявними в матеріалах справи зворотними повідомленнями про вручення судових повісток з підписами відповідача та її представника.

Судом апеляційної інстанції також зазначено, що посилання відповідача на відсутність оригіналу кредитного договору, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки відповідач не заперечує факт укладання такого договору. Крім того, колегія суддів звертала увагу, що з повідомлення АТ «Ощадбанк» від 08 травня 2019 року вбачається, що оригінал договору про іпотечний кредит, укладений з ОСОБА_1 , знаходиться на непідконтрольній території. Отже, судом першої інстанції правильно прийнята як доказ належним чином завірена копія вказаного договору, а апеляційним судом - додатки до нього. Відповідач не спростувала наявність кредитних правовідносин між нею та позивачем, а її представник в апеляційному суді не заперечував проти приєднання до матеріалів справи наданих банком копій, як належних доказів в справі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У липні 2019 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного суду від 23 травня 2019 року, у якій просить скасувати зазначену постанову апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та її представник зазначають, що судом першої інстанції порушено правила територіальної підсудності, оскільки вона не зареєстрована в с. Багатир Великоновосілківського району Донецької області, про що свідчить інформація Багатирської сільської ради, надана на запит суду, що на думку заявників є підставою для скасування постанови апеляційного суду, який на наведене уваги не звернув та залишив в силі рішення районного суду.

Звертають увагу на те, що філія Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» припинила свою діяльність, оскільки знаходиться на непідконтрольній території, при цьому нових реквізитів для справи кредиту та відсотків позивач не повідомляв. Зазначене також залишилось поза увагою судів.

Крім того, вказують, що апеляційним судом не надано належної правової оцінки доводам апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції, що позбавило її права на надання пояснень щодо зміни матеріального та соціального статусу, а також заперечень на позовну заяву.

Заявники також ставлять під сумнів наявні в справі докази у зв`язку із ненаданням позивачем до суду оригіналу договору про іпотечний кредит та розрахунку боргу, а в поясненнях на касаційну скаргу заперечують факт отримання кредитних коштів.

Також зазначають, що судами безпідставно застосовано статтю 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та не враховано принципу співмірності стягнутих відсотків основній сумі заборгованості.

У вересні 2019 року АТ «Ощадбанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу відповідача та її представника, у якому зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки надавши належну правову оцінку доводам апеляційної скарги та доказам, які наявні в матеріалах справи, апеляційний суд обґрунтовано залишив без змін законне рішення суду першої інстанції.

Зазначає про безпідставність доводів касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції правил територіальною підсудності, оскільки на час укладання кредитного договору відповідач була зареєстрована у м. Макіївці Донецької області. Володіючи інформацією щодо місця реєстрації відповідача, банк звернувся до Констянтинівського міськрайонного суду Донецької області, якому відповідно до розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» була підсудна ця справа. Проте відповідач оскаржила ухвалу Констянтинівського міськрайонного суду Донецької області про відкриття провадження в справі та надала докази на підтвердження зміни її місця реєстрації та фактичного перебування на с. Багатир Великоновосілківського району Донецької області. На думку позивача відповідач навмисно затягує розгляд справи та вводить в оману суди, зокрема суд касаційної інстанції.

Вважає також необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо ненадання позивачем оригіналу кредитного договору, інших первинних документів та розрахунку, оскільки судами встановлено, що оригінал документу знаходиться у відділенні банку, розташованого на непідконтрольній Україні території, при цьому правильно зазначено, що відповідачем не спростовано факту отримання грошових коштів, не належне виконання умов кредитного договору та розміру заборгованості.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 23 травня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, у редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Судами встановлено, що 16 грудня 2013 року між AT «Ощадбанк» в особі філії Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого відповідач отримала 149 000,00 грн на строк

60 місяців із зобов`язанням погасити суму кредиту не пізніше 14 грудня 2018 року, а також сплачувати 18 % річних.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, відповідачу був виданий кредит в розмірі 149 000,00 грн, що підтверджується випискою з рахунку

№ НОМЕР_1 та платіжним дорученням про перерахування коштів

від 16 грудня 2013 року № 65.

Відповідно до пункту 3.2.4. договору про іпотечний кредит відповідач зобов`язалася здійснювати погашення кредиту рівними частинами в розмірі 2 483,33 грн та сплачувати нараховані відсотки до останнього числа кожного місяця, шляхом внесення готівки в касу банку або шляхом безготівкових перерахувань.

З 01 грудня 2014 року відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання за зазначеним вище кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня

2017 року утворилась заборгованість у розмірі 233 754,12 грн, яка складається з:

тіла кредиту в розмірі 124 166,70 грн, заборгованості за процентами в розмірі

67 775,12 грн, інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 35 082,37 грн, 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 6 729,93 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши порушення ОСОБА_1 строків повернення кредиту та виникнення заборгованості за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що банк використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК Україниправо, звернувшись до суду із вказаним позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості, включаючи кредит та проценти за користування кредитними коштами. Також судами правильно зазначено про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено порушення правил територіальної юрисдикції є безпідставними, оскільки апеляційний суд, надаючи оцінку ідентичному доводу апеляційної скарги, правильно зазначив, що на час звернення позивача з зазначеним вище позовом відповідач фактично проживала с. Багатир Великоновосілківського району Донецької області, а тому позов подано з дотриманням правил підсудності. При цьому оскаржуючи ухвалу Констянтинівського міськрайонного суду Донецької області, до якого спочатку було подано позов, відповідач сама зазначила вищенаведену адресу.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не надав оригіналів кредитного договору та інших первинних документів також не заслуговують на увагу, оскільки під час апеляційного перегляду справи, судом були перевірені ці доводи та обґрунтовано відхилені, про що зазначено в оскаржуваній постанові.

Є безпідставними також доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку заборгованості, оскільки відповідачем під час апеляційного розгляду справи наданий позивачем розрахунок не спростований.

Не знайшли свого підтвердження і доводи касаційної скарги заявників щодо неналежного повідомлення відповідача та її представника про розгляд справи судом першої інстанції, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Не є переконливими твердження відповідача про те, що апеляційним судом неправомірно не враховано її матеріальний стан, наявність неповнолітніх дітей, оскільки такі обставини не є законною підставою для звільнення від виконання кредитних зобов`язань.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин положення частини першої статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є безпідставними та зводяться до неправильного розуміння заявниками правової природи відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки в розумінні цивільного законодавства зазначені нарахування не є неустойкою, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, при цьому зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Що стосується клопотання відповідача про участь її адвоката в судовому засіданні, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами у справі на стадії касаційного перегляду судових рішень, то підстави для розгляду справи за участю сторін судом касаційної інстанції відсутні, а тому у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за участю її адвоката, відмовити.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь її адвоката в судовому засіданні.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 23 травня 2019 року, якою залишено

без змін рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області

від 11 жовтня 2018 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик