ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/296/20 Номер провадження 22-ц/814/2295/20Головуючий у 1-й інстанції Фадєєва С. О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бондаревської С.М., Дряниці Ю.В.

за участю секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - адвоката Коротченка Олексія Петровича

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 серпня 2020 року, ухвалене суддею Фадєєвою С.О., повний текст рішення складено 28.08.2020 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про визнання трудового договору безстроковим, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих (далі - Кременчуцьке УВП УТОС), в якому просив суд визнати безстроковий характер трудового договору, укладеного між ним та відповідачем 30.03.2015 р., яким його прийнято на посаду слюсаря з механоскладальних робіт виробничої дільниці, а сам договір визнати безстроковим; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про звільнення, поновити його на посаді з 30.09.2019 р., стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36415,80 грн.; стягнути з відповідача на його користь 500 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої діями відповідача моральної шкоди.

В позові вказав, що він є інвалідом 2-ї групи по зору та йому дуже важко знайти роботу в м. Кременчуці. З 2008 року постійно працює на Кременчуцькому УВП УТОС. З першого ж дня працевлаштування він просив роботодавця укласти з ним безстроковий договір, але з ним неодноразово переукладався строковий трудовий договір. Фактично перерв у роботі між строковими контрактами у нього не було. Вказав, що 30.03.2015 р. він знов уклав трудовий договір з Кременчуцьким УВП УТОС (наказ № 18-п). При укладенні договору не було заповнено графу щодо строку дії договору, тому вважає, що він уклав безстроковий трудовий договір.

30.09.2019 р. наказом № 42-п його звільнили з роботи, про що повідомили, коли він прийшов на роботу та до роботи він не був допущений. Завчасно про звільнення його ніхто не повідомляв. Під час звільнення роботодавець не віддав йому трудову книжку, повернувши її лише у грудні 2019 р.

Також його не ознайомили та не видали наказ про звільнення.

Вказує, що обурений незаконним звільненням, а тому вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказав, що почував себе беззахисним проти свавілля роботодавця, його майже вигнали з гуртожитку, постійно тиснуть на нього, щоб він покинув гуртожиток.

Відповідач ускладнив його життя, а позивач втратив своє звичне коло спілкування, що завдає йому незручностей та страждань, а тому оцінює моральну шкоду, завдану діями відповідача, у 500 000,00 грн.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про визнання трудового договору безстроковим, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

З цим рішенням місцевого суду не погодився позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Коротченко О.П., оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі позивач та його представник, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказують, що під час укладання трудового договору 30.03.2015 р. у ньому не було вказано кінець його дії. Тривалий час позивач працював на підприємстві та вважав, що працює за безстроковим трудовим договором. Договір для ознайомлення на його вимогу не надавали та на теперішній час також не надали. У зв`язку з тим, що він має вади зору та є інвалідом, він неодноразово підписував документи на підприємстві, довіряючи роботодавцю, та не маючи можливість ознайомитися з ними. Вказує, що згідно статутом підприємства між працівником та підприємством укладається саме трудовий договір за нормами законодавства України.

Трудову книжку отримав лише у грудні 2019 року, а не в день звільнення. Підприємство направило йому листа щодо отримання трудової книжки. Дату у журналі видачі трудових книжок він не перевіряв, оскільки не знав, що туди вносяться ці відомості.

Вважає, що не пропустив строки звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач прохає залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 з 01.20.2008 р. по 20.03.2015 р. працював на Кременчуцькому учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих (далі - Кременчуцьке УВП УТОС) за строковим трудовим договором до дня звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с. 12).

30.03.2015 р. ОСОБА_1 на ім`я директора Кременчуцького УВП УТОС подав письмову заяву, в якій просив прийняти його на виробничу дільницю слюсарем з механоскладальних робіт з 30.03.2015 р. по строковому трудовому договору, з умовами праці, заробітною платою, внутрішнім режимом роботи на підприємстві, з колективним договором, з роботою по режиму 1-денного робочого тижня і скороченим робочим днем ознайомлений та згоден (а.с. 30).

У суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що власноручно заповнював заяву та підписував її.

Згідно наказу Кременчуцького УВП УТОС № 18-п від 30.03.2015 р. ОСОБА_1 , інвалід 2-ї групи по зору, прийнятий на роботу з 30.03.2015 р. по 30.09.2019 р. на виробничу дільницю слюсарем з механоскладальних робіт.

Згідно відмітки у копії наказу, цього ж дня, 30.03.2015 р., ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом, про що засвідчив підписом (а.с. 31).

09.08.2018 р. ОСОБА_1 подав на ім`я директора підприємства заяву, в якій просив перевести його з роботи за строковим трудовим договором на роботу за безстроковим договором (постійну основу) у зв`язку з тим, що він працює на підприємстві багато років (а.с. 35).

Наказом Кременчуцького УВП УТОС № 42-п від 30.09.2019 р. звільнено з 30.09.2019 р. ОСОБА_1 , інваліда 2 групи по зору, слюсаря з механоскладальних робіт, за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору, підстава звільнення - наказ № 18-п від 30.03.2015 р. (а.с. 32).

Підпис про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 в копії наказу відсутній.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 послався на те, що відмовився від ознайомлення з документами, які надавалися йому у день звільнення.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося позивачем, що в день звільнення, 30.09.2019 р., з ним проведено розрахунок. Правильність розрахунку позивачем не оспорюється.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на час укладення трудового договору між сторонами та на час його припинення, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», який є чинним, визначено, що згідно зі статтею 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події або виконанням певного обсягу робіт.

Згідно із положеннями пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23) такого договору крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечення позивача в місцевому суді та аналогічні доводи його апеляційної скарги про те, що він, можливо, не підписував наказ № 18-п від 30.03.2015 р. про прийняття на роботу за строковим трудовим договором, обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду та залишаються без задоволення апеляційним судом, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження цього ним не надано.

Клопотання про призначення відповідної експертизи для встановлення належності підпису на вказаному наказі стороною позивача не заявлялося.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 усвідомлював факт укладення саме строкового трудового договору з роботодавцем, про що також свідчить заява від 09.08.2018 р. на ім`я директора підприємства, в якій позивач просив перевести його з роботи за строковим трудовим договором на роботу за безстроковим договором (постійну основу) у зв`язку з тим, що він працює на підприємстві багато років.

Крім цього, як встановлено місцевим судом, ОСОБА_1 не заперечував той факт, що звертався з такою заявою до відповідача та підтверджував, що за змістом заяви фактично просив укласти з ним безстроковий трудовий договір.

Факт отримання трудової книжки ОСОБА_1 у день звільнення 30.09.2019 р. підтверджується його підписом у книзі обліку трудових книжок, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні при розгляді справи в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 в судовому засіданні визнавав схожість зі своїм підписом. При цьому, вказував, що, напевно, розписувався за щось інше або іншого дня; вказав, що не пам`ятає, коли саме отримував трудову книжку, вірогідніше у грудні 2019 р.

Між тим, належних і допустимих доказів на спростування цих обставин та належності підпису про отримання трудової книжки у книзі обліку трудових книжок суду не надав.

Лист Кременчуцького УВП УТОС № 79 від 30.09.2019 р., отриманий позивачем 04.10.2019 р., згідно якого ОСОБА_1 повідомляють про розірвання строкового трудового договору та прохають з`явитися за отриманням трудової книжки або надати згоду на її отримання поштою не є належним і допустимим доказом на підтвердження того, що трудова книжка у день звільнення ОСОБА_1 не видавалася.

Як пояснив відповідач, 30.09.2019 р. на адресу ОСОБА_1 дійсно був направлений такий лист, до того моменту, як ним власноруч було отримано трудову книжку.

Встановивши зазначені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 тривалий час, 4,5 років працював безперервно на Кременчуцькому учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих (УТОС) на підставі укладеного за згодою сторін строкового трудового договору, дія якого закінчилася 30.09.2019 р.

Наказ про прийняття на роботу за строковим трудовим договором ОСОБА_1 не оскаржувався.

Доказів на підтвердження того, що між сторонами тривали трудові відносини після 30.09.2019 р. позивачем не надано.

Твердження позивача про безперервну роботу на підприємстві з 2008 року обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, так як спростовуються копією трудової книжки, що мається в матеріалах справи.

Згідно ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту шляхом звернення з позовом про визнання безстроковим характер трудового договору, укладеного 30.03.2015 р. між ним та Кременчуцьким учбово-виробничим підприємством (УВП) Українського товариства сліпих (УТОС), оскільки задоволення такої вимоги не потягне за собою будь-яких правових наслідків.

Між тим, як вірно встановлено місцевим судом, представник відповідача як на підставу укладення строкового трудового договору посилався на фінансово-економічну кризу у країні, призупинення діяльності підприємств, з яким працює Кременчуцький УВП УТОС, неритмічні замовлення, перехід на одноденний робочий тиждень.

Однак, вказані представником відповідача підстави не є випадками, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, оскільки вони не стосуються характеру роботи позивача, умов її виконання та інтересів працівника.

Відповідних обґрунтувань щодо необхідності укладення строкового трудового договору з позивачем саме на строк 4 роки 6 місяців відповідачем не наведено.

Отже, висновки місцевого суду про те, що представником відповідача не доведено необхідності укладення саме строкового трудового договору з ОСОБА_1 , є правильними та відповідають обставинам справи.

Водночас, суд першої інстанції правильно встановив, що згідно з ч.1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Таких висновків дійшов Верховний Суду України у постанові від 06 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-409цс16.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Між тим, ОСОБА_1 з клопотанням про поновлення строків до суду не звертався.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц.

Позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції послався на те, що не звертався до суду у визначені законом строки через юридичну необізнаність та через отримання трудової книжки приблизно у грудні 2019 року.

Між тим, як правильно встановив місцевий суд, про укладення строкового трудового договору позивачеві було відомо з моменту його укладення, тобто з 30.03.2015 р.

Правомірність укладення саме строкового трудового договору позивачем не оспорювалась. У заяві про прийом на роботу він висловив своє волевиявлення саме на укладення строкового трудового договору.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що з позовом про визнання укладеного трудового договору безстроковим ОСОБА_1 мав звернутися до суду в строк до 30.06.2015 року.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року при розгляді справи № 753/7342/18.

З позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 30.09.2019 р. та поновлення його на посаді позивач ОСОБА_1 мав право звернутися в місячний строк з моменту отримання трудової книжки, тобто до 30.10.2019 р., враховуючи її отримання 30.09.2019 р., що позивачем не спростовано.

Між тим, з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 30.01.2020 р., тобто з пропуском строку, встановленого законом.

Наведені позивачем причини пропуску строку обґрунтовано визнано не поважними.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання безстроковим трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Також суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 36415,80 грн. та 500 000 грн. в рахунок відшкодування завданої діями відповідача моральної шкоди, оскільки вони є похідними від вимог про визнання трудового договору, укладеного ним та відповідачем 30.03.2015 р., безстроковим, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 30.09.2019 р., поновлення його на посаді, у задоволенні яких відмовлено у зв`язку з пропуском звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги позивача, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ухваленим рішенням, належними і допустимими доказами не підтверджені, та правильних висновків місцевого суду не спростовують, тому залишаються колегією суддів без задоволення.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Коротченка Олексія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

С.М.Бондаревська