ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №592/16538/18

Номер провадження 22-ц/816/484/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , а також представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року в складі судді Бичкова І.Г., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , 1936 року народження, звернулась з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті її чоловіка вона та ОСОБА_5 , 1931 року народження, у якого дружина померла, з 2006 року стали проживати спільно як подружжя, без реєстрації шлюбу. Позивач зазначала, що переважно вони проживали у домоволодінні ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , а іноді вони також проживали в її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання вони піклувалися один про одного, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний сімейний бюджет, разом купували речі, меблі, побутову техніку, разом проводили свій вільний час та дозвілля. Спільних дітей вони не мали, але між ними склались доброзичливі стосунки, які притаманні сімейним відносинам між дружиною та чоловіком.

Як вказала позивач, в період спільного проживання ОСОБА_5 склав на її ім`я заповіт, яким заповів їй усе майно, що буде йому належати на час смерті. Починаючи з 2016 року стан здоров`я ОСОБА_5 значно погіршився. Він став часто хворіти, був поставлений на облік у лікаря-терапевта з приводу ІХС: дифузного кардіосклерозу, СН 2А, церебрального атеросклерозу II ст., вторинної артеріальної гіпертензії 2 ст., ризик дуже великий, у зв`язку з чим вони неодноразово звертались за наданням йому медичної допомоги до медичних установ м. Суми. Крім того, у зв`язку з тяжкою хворобою ніг він перестав самостійно ходити і фактично був прикутий до ліжка. Позивач зазначала, що доглядала за ним, готувала йому їжу, прала білизну, придбавала ліки та викликала за необхідності медичних працівників. Однак, на початку березня 2017 року у неї самої почалися проблеми зі здоров`ям. Зокрема, у зв`язку із загостренням артрозу колінних суглобів вона деякий час лікувалася в лікарні, тому попросила відповідачку ОСОБА_3 доглядати за ОСОБА_5 . Проте, повернувшись з лікарні, вона не змогла потрапити до будинку, оскільки вхідні замки були змінені, а відповідачка не пускала її до ОСОБА_5 . Виклик позивачем працівників патрульної поліції та її подальші звернення до органів поліції з проханням забезпечити доступ до чоловіка і його будинку та притягнути ОСОБА_3 і її дочку до відповідальності залишились без належного реагування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Звернувшись до нотаріальної контори, позивач дізналась, що 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. від імені ОСОБА_5 був посвідчений заповіт за реєстраційним номером № 488 , згідного з яким він все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповідав ОСОБА_3 . Вказаний заповіт позивач вважала недійсним, оскільки внаслідок хвороби ОСОБА_5 не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій, а також у зв`язку з психологічним впливом з боку ОСОБА_3 він дуже від неї залежав.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд:

- встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 2006 року і до часу смерті ОСОБА_5 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати недійсним заповіт на користь ОСОБА_3 , посвідчений 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. за реєстровим номером № 488.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду сторони та їх представникиоскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.

В доводах апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 зазначається, що вказаний вище факт про спільне проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, позивача ОСОБА_6 з померлим ОСОБА_5 за період з 2006 року до жовтня 2017 року встановлений судом першої інстанції за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів. Зокрема, на думку відповідачки, факт проживання ОСОБА_1 із померлим ОСОБА_5 був встановлений судом лише на підставі показань допитаних свідків, заявлених позивачкою та доводів самої позивачки. При цьому, її пояснення, як відповідачки та свідчення, які були надані свідками з її боку суд взагалі не взяв до уваги. Також, як зауважила відповідач, судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги, що похованням ОСОБА_5 займалася саме вона, ОСОБА_3 , а не позивачка ОСОБА_1 , яка не була присутньою під час поховання ОСОБА_5 . В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що суд першої інстанції у рішенні не навів, якими саме доказами підтверджено, що в указаний період ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, тобто, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, відповідач зауважила, що факт перебування позивачки та ОСОБА_5 у будь-якому іншому шлюбі судом також не з`ясовувався.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду в частині часу встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановивши факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 2006 року по день його смерті, тобто, по ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також задовольнити її позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним.

В доводах апеляційної скарги представника позивача зазначається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що фактичні шлюбні відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_5 тривали тільки по жовтень 2017 року, а не по день його смерті, адже факт того, що останні місяці життя ОСОБА_5 проходили без участі і піклування позивачки стався не з її вини, а через навмисні насильницькі дії з боку відповідачки, яка поміняла замки на вхідних дверях до його житлового будинку та не допустила до нього позивача. Крім того, як зазначається в даній апеляційній скарзі, саме 24 березня 2017 року, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_5 і його залежністю від ОСОБА_3 остання фактично змусила його написати на її користь заповіт. Також, на думку представника позивача, нотаріус повинна була відмовити ОСОБА_5 у вчиненні такої нотаріальної дії, як складання заповіту, оскільки було очевидно, що він знаходився не тільки у залежності від ініціатора написання заповіту ОСОБА_3 , але і перебував під її психологічним впливом. При цьому, як зауважив представник позивача, від проведення почеркознавчої експертизи щодо справжності підпису оспорюваного заповіту він відмовився у зв`язку з відсутністю достатньої кількості вільних зразків підпису ОСОБА_5 .

Від інших учасників справи в установлений судом строк відзив чи письмові заперечення на апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про задоволення їх апеляційної скарги і відмову у задоволенні апеляційної скарги відповідача, а також пояснення відповідача ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4 про задоволення саме їх апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , 1931 року народження.

Перед смертю ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав у належній йому на праві співвласності квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 64, 68-70, 71-72).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 червня 2017 року іншим співвласником ј частки вказаної квартири по АДРЕСА_4 є ОСОБА_8 , дочка відповідачки ОСОБА_3 (а.с. 60, 61-63, 68-70).

Як пояснила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 , вона є невісткою померлої дружини ОСОБА_5 ОСОБА_9 , тобто, дружиною її сина і довгий час проживала у спірній за заповітом квартирі разом із свекрухою (а.с. 48-53).

Позивачка ОСОБА_6 з 1985 року зареєстрована та проживає по АДРЕСА_2 (а.с. 5).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт від 16 листопада 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори Нанкою Т.І. за реєстровим номером № 1-1411, яким все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все, на що він за законом матиме право, заповів позивачу ОСОБА_1 , скасувавши, тим самим, раніше складений заповіт від його імені, посвідчений Другою Сумською державною нотаріальною конторою від 15 квітня 2010 року за реєстровим № 1-491 (а.с. 17).

Однак, в подальшому 24 березня 2017 року ОСОБА_5 склав новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. при свідках ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за № 448, яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, відповідачці ОСОБА_3 (а.с. 67).

До того ж, відповідно до копії заповіту від 26 жовтня 1995 року, посвідченого завідуючою Третьої Сумської державної нотаріальної контори Ляшенко А.І., ОСОБА_5 заповідав все належне йому майно, в тому числі і належну йому частку в квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_8 (а.с. 66), тобто дочці відповідачки.

Як пояснила приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. у листі від 02 квітня 2019 року за № 37/01-16, 24 березня 2017 року нею за реєстровим № 448 дійсно був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_5 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з його похилим віком. Напередодні, 23 березня 2017 року, вона виїжджала до ОСОБА_5 з метою консультації щодо посвідчення заповіту, а також 24 березня 2017 року вона повторно виїжджала до ОСОБА_5 з метою консультації щодо посвідчення заповіту та вчинення нотаріальних дій від його імені. Цей факт підтверджується записами в Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, в якому міститься інформація про виклики нотаріуса 23 березня 2017 року та 24 березня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_5 . При цьому, як вказала нотаріус, посвідчення нею зазначеного вище заповіту від імені ОСОБА_5 свідчить про те, що ніяких сумнівів щодо обсягу його дієздатності у неї не виникло, він добре орієнтувалася у часі та просторі, розумів значення своїх дій, дійсно бажав скласти цей заповіт, вголос прочитав текст заповіту і власноручно підписав його при свідках, вибраних ним особисто. Щодо безпорадного стану ОСОБА_5 , то, як зауважила нотаріус, 01 березня 2017 року ОСОБА_5 особисто отримав паспорт громадянина України ( ID -паспорт) (а.с. 86).

Також, у додаткових поясненнях від 12 вересня 2019 року за № 171/01-16 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. повідомила суд про те, що на момент посвідчення нею заповіту ОСОБА_5 мав повну цивільну дієздатність, в чому у неї не було жодного сумніву, бо він їй чітко повідомив про те, що хоче укласти заповіт і назвав особу, на яку саме хоче це зробити. При спілкуванні з ним він задав питання щодо заповіту. Вона роз`яснювала йому зміст ЦК України, Податкового кодексу України. Для роз`яснення статті 1241 ЦК України про обов`язкову частку у спадщині вона йому задала питання стосовного того чи має він дружину, малолітніх, неповнолітніх дітей, повнолітніх непрацездатних дітей, непрацездатних батьків, на що отримала відповідь: «Ні, не маю». Також нотаріус вказала, що коли вона перший раз приїжджала до ОСОБА_5 на консультацію щодо посвідчення заповіту, вони обговорювали питання щодо особи, яка за його дорученням підпише заповіт. На це він їй сказав про те, що він цього не бажає і він сам в змозі підписати документ. Вона не мала права наполягати на іншому, оскільки це була воля особи, яка мала бажання скласти заповіт. Щодо безпорадного стану ОСОБА_5 , то як пояснила нотаріус, коли вона зайшла до нього в кімнату, то він лежав на дивані, побачивши її, він спочатку сів на диван і потім потихеньку пересів на стілець біля столу, який знаходився біля дивану, після чого вони почали з ним розмову (а.с. 115).

З договору-замовлення про надання ритуальних послуг, передбачених Мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, необхідних при організації поховання, вбачається, що організацією поховання померлого ОСОБА_5 займалась відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 83, 84).

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року, здійснювала за ним догляд, надавала йому допомогу як нематеріального так і матеріального характеру, а також іншу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним заповіту, суд першої інстанції послався на її недоведеність.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Положеннями статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Ураховуючи наведене, до спадкоємців четвертої черги можуть належати не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу і не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а і інші особи, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77, частини 1 статті 79, частини 1 статті 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України йдеться про те, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на обставини того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_3 , як з 2006 року до жовтня 2017 року, так і до часу відкриття спадщини, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що вона разом з померлим ОСОБА_5 в той період проживали як чоловік і дружина, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Зокрема, колегія суддів вважає, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в зазначеній частині, оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідні докази: постійного спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, але таких доказів позивачем не було надано. До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що допитані з ініціативи позивача свідки є її сусідами за місцем її проживання по АДРЕСА_5 , що ставить під сумнів можливість доведення ними факту спільного проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_3 у зв`язку з віддаленістю їх місця проживання.

Також, на думку колегії суддів, наявні в матеріалах справи фотографії не можуть розглядатись як доказ спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, наявності спільних витрат, участі у витратах на утримання житла, так як на них відображено факт спільного проведення часу позивачкою та ОСОБА_5 .

Крім того, колегія суддів вважає, що додані до позовної заяви консультативний висновок спеціаліста та виписка із медичної карти ОСОБА_5 також не можуть підтвердити факт їх спільного з позивачкою проживання, як чоловіка та жінки, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки лише констатують наявність у померлого ОСОБА_5 певних хвороб (а.с. 14, 15).

Щодо доданого до позовної заяви акта приймання виконання будівельних робіт за листопад 2011 року, то колегія суддів звертає увагу на те, що замовником в ньому вказаний сам ОСОБА_5 (а.с. 16). Натомість позивач не надала, а матеріали справи не містять доказів для підтвердження факту оплати нею виконаних робіт.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду в частині часткового задоволення позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вказаної позовної вимоги.

У зв`язку із зазначеним, а саме через відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю, ведення спільного бюджету позивачки ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 до дня його смерті, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги про задоволення позовних вимог в зазначеній частині.

Крім того, до доводів апеляційної скарги позивача про те, що факт вчинення відповідачкою перешкод у спілкуванні з померлим ОСОБА_5 , яка спільно проживала з ним, як дружина, що, на думку позивача підтверджується, зокрема, скаргами до Сумського міськвідділу поліції колегія суддів відноситься критично, ураховуючи, що матеріалами перевірки Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області встановлено наявність цивільно-правових відносин, для вирішення яких позивачу було рекомендовано звернутись в приватному порядку до суду (а.с. 18 на звороті).

У той же час, колегія суддів звертає увагу на надані відповідачем докази про те, що у померлого ОСОБА_5 за період з 01 листопада 2016 року по 30 квітня 2017 року виник борг за договором постачання природного газу на загальну суму 8541 грн 19 коп., у зв`язку з чим між ТОВ «Сумигаз збут» та іншим співвласником спірної квартири ОСОБА_8 був укладений договір на погашення заборгованості шляхом реструктуризації за послуги з газопостачання від 31 травня 2017 року (а.с. 75, 76), що спростовує твердження позивачки про факт ведення з померлим ОСОБА_5 спільного господарства на час відкриття спадщини.

Крім того, заслуговують на увагу колегії суддів і викладені у відзиві на позовну заяву заперечення проти позову про те, що організацією поховання померлого ОСОБА_5 займалась саме відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 83, 84).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання оспорюваного заповіту від 24 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 448, недійсним, так як позивач не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів для підтвердження факту того, що в момент його вчинення заповідач ОСОБА_5 не розумів значення своїх дій та (або) не міг керувати ними або що його волевиявлення не було вільним і на нього чинився психологічний тиск, або що він перебував у безпорадному стані.

Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У той же час, позивач не надала, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин того, що заповідач ОСОБА_5 склав заповіт під впливом фізичного або психічного насильства або через стійкий розлад здоров`я в момент його вчинення був абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, ураховуючи також обставини того, що оспорюваний заповіт був посвідчений при свідках, а також відсутні докази і стосовно того, що вказаний спірний заповіт не був підписаний самим ОСОБА_5 .

За таких обставин, коли висновки суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

В іншій оскаржуваній частині, а саме щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним рішення суду є законним і обґрунтованим, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідно, - без задоволення.

Оскільки спір вирішено на користь відповідача ОСОБА_3 , тому з позивача на її користь підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції у сумі 1057 грн 20 коп. (а.с. 169).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.3, 4, ч.3 п.4; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року у даній справі в частині задоволення позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період часу з 2006 року до жовтня 2017 року - скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вказаної позовної вимоги.

В іншій оскаржуваній частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції у сумі 1057 грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко