Справа № 463/4917/18 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/3620/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:66
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

адвоката Леонтьєва О.В. представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

адвоката Новосада В.М.

-представника відповідачів ОСОБА_2 та Біленького С.А.,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 , на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи: ОСОБА_3 та Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 (в подальшому «спірна квартира»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач на підставі ордеру № 72 від 16.03.1979 року отримав право на зайняття спірної квартири разом з сім`єю в складі дружини ОСОБА_3 та трьох дітей. На цей час з цих дітей в квартирі залишається приписаною лише донька ОСОБА_7 . Крім згаданих осіб в спірній квартирі також прописані і відповідачі. На даний час між сторонами постійно виникають конфлікти щодо користування квартирою. Факт не проживання відповідачів в спірній квартирі підтверджується актом від 26.07.2018 року, складеним ЛКП «Господар». Оскільки відповідачі більше шести місяців без поважних причин у спірній квартирі не проживають, то позивач вважає, що вони втратили право користування цією квартирою (а.с. 3-4).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 127-129).

Дане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с. 135-139).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта і третьої особи на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки та представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81), і що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Свій позов позивач обґрунтовує посиланням на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України, які передбачають визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад шість місяців.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Судом встановлено та визнається стороною позивача, а також третьою особою ОСОБА_3 , що між подружжям ОСОБА_8 (позивач і третя особа) та відповідачами (які є внуками і правнуком згаданого подружжя та зареєстрованими у спірній квартирі з часу свого народження) склалися вкрай неприязні відносини, що призводило до конфліктів між ними, за результатами яких відповідачі тимчасово проживають за межами спірної квартири. Відтак, відсутні підстави для висновку про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних на те причин, оскільки інтересу до спірної квартири вони не втрачали.

Стороною позивача не подано до суду жодних доказів про наявність у відповідачів іншого житла на яке за законом вони мають право.

Окрім того, колегія суддів бере до уваги те, що втрата права на житло є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно з законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві …» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).

Частиною 2 ст. 356 ЦПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

В той же час, апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставин та (або) докази встановлені та (чи) оцінені неповно та (або) неправильно тощо), які нові обставини та докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи, які саме висновки суду є помилковими тощо.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 18 вересня 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.