Справа № 653/3341/19
Провадження № 2/653/54/20
РІШЕННЯ

іменем України

24 грудня 2020 року

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 червня 2008 року приватний підприємець ОСОБА_4 уклав трудовий договір з ОСОБА_2 , згідно до якого позивач зобов`язався надати допомогу на отримання та погашення відповідачем банківського кредиту на суму не більше 50 тисяч доларів США для придбання ним житла.

На виконання домовленостей між ними був укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 50 тисяч доларів США. Вказує, що отримавши кошти відповідач придбав житловий будинок. Разом з тим, по закінченню 10 річного терміну з дня укладення договору позики, відповідач трудові відносини з позивачем розірвав, проте ні грошові кошти, ні житловий будинок не повернув.

Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача несплачену суму боргу за договором позики в розмірі 50 тисяч доларів США, що станом на 13 вересня 2019 року по офіційному курсу національного банку України складає 1 241 500 грн. 00 коп., а також штрафні санкції за невиконання договору, у вигляді 3 % річних у розмірі 38572 грн. 00 коп. пені 455579 грн. 48 коп., інфляційне збільшення боргу у розмірі 109248 грн. 26 коп., а всього 1 844 899 грн. 74 коп., а також судові витрати.

В судовому засіданні позивач був відсутнім. Його представник - адвокат Дубовий І.А. в судовому засіданні в режимі відеоконференції вимоги заяви підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Карамян Е.Ф. в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечували проти позовних вимог. Пояснили, що відповідач дійсно працював у позивача, проте грошові кошти на купівлю житла не брав, договір не підписував. Також наголосили, що вважають наданий позивачем договір підробкою, оскільки в ньому зазначена серія паспорту громадянина України відповідача, який отриманий відповідачем у 2014 році, в той час, як позивач зазначає, що договір позики був укладений між ними у 2008 році та на вказані кошти відповідач придбав житло. Крім того зазначає, що наданий позивачем трудовий договір, що датований 2008 роком також містить недостовірну інформацію, оскільки фактично трудові відносини між ними виникли у 2011 році, про що міститься відмітка у трудовій книжці відповідача.

Суд, вислухавши представника позивача, а також відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що в задоволені позову слід відмовити, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Позивач, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 обґрунтував свої вимоги наявністю боргового зобов`язання останнього та надав на підтвердження цього договір позики, а також відповідну розписку, оригінали яких наданні до суду.

Відповідачем, в свою чергу, категорично заперечується факт укладення із позивачем договору позики та отримання ним коштів із складанням розписки про це.

З пояснень відповідача вбачається, що між сторонами дійсно існували трудові відносини, проте наданий позивачем трудовий договір датований 01 червня 2008 року відповідач не підписував, оскільки на той час просто допомагав йому налагоджувати виробництво пива.

Слід зазначити, що вказані відповідачем пояснення знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Зі змісту наданого позивачем трудового договору від 01 червня 2008 року вбачається, що ПП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір, за яким ОСОБА_2 приймається на роботу в якості інженера технолога, з іспитовим строком 2 місяці.

Згідно п. 2.1.5, п. 2.1.6, п. 3.2.4 трудового договору, роботодавець зобов`язується надати робітнику допомогу в отриманні банківського кредиту на придбання житла на суму не більше 50000 доларів США, а також виділяти щомісячно робітнику в кредит необхідну суму для погашення банківського кредиту, після повного погашення якого має право вимагати від робітника його відшкодування протягом 10 років. Робітник, в свою чергу, зобов`язується повернути грошові кошти, що видані роботодавцем для погашення банківського кредиту, наданого для придбання житла в повному обсязі у відповідності до п. 2.1.5, п. 2.1.6.

При цьому, з записів трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що трудові відносини між ним та ФОП ОСОБА_4 виникли лише 30 травня 2011 року на підставі трудового договору № 9, зареєстрованого у Генічеському районному центрі зайнятості 30 травня 2011 року та знятого з реєстрації 04 жовтня 2011 року у зв`язку із звільненням останнього з роботи за власним бажанням та прийнятого того ж дня на роботу за трудовим договором № 6, зареєстрованого у Генічеському районному центрі зайнятості 04 жовтня 2011 року до звільнення за угодою сторін, що відбулось 01 листопада 2018 року.

Таким чином, наданий позивачем трудовий договір від 01 червня 2008 року не підтверджує наявність на той час між сторонами трудових відносин.

Вказаний трудовий договір не може слугувати доказом наявності обумовленості щодо укладення договору позики, що є предметом розгляду у даній справі, оскільки зміст вказаних вище пунктів трудового договору стосується допомоги роботодавця у вигляді щомісячного надання робітнику грошових коштів для погашення банківського кредиту для придбання житла, що не підтверджує зв`язок із пред`явленими наразі позивачем вимог щодо повернення грошової суми за договором позики, отримання коштів за яким підтверджує розпискою.

Так, зі змісту наданого позивачем договору позики вбачається, що ОСОБА_4 , будучи позикодавцем надає позичальнику, яким являється ОСОБА_2 безготівкову позику, яка повинна бути використана по цільовому призначенню та повернута у визначений договором строк. Надання безготівкової позики зумовлено тим, що між сторонам налагоджуються взаємовигідні ділові стосунки.

Метою надання позики є придбання житла, розмір позики складає 50000 доларів США (п. 3.1, п. 3.3 договору).

Позикодавець зобов`язується передати позику в дводенних строк з моменту підписання цього договору, шляхом передачі грошових коштів в розмірі позики готівкою.

По закінченню строку, вказаного в п. 2.1 договору, позичальник зобов`язується повернути суму позики готівкою позикодавцю (п. 4.1, п. 4.2, п. 4.4 договору).

Пунктом 2.1 договору визначено, що строк надання позики складає 10 років з моменту передачі грошових коштів готівкою.

Предметом розгляду у даній цивільній справі є застосування 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо змісту договору позики, його умов, моменту укладення, вимоги до письмової форми договору та правового значення розписки позичальника про отримання грошової суми.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Обов`язок позичальника повернути позику закріплений ст. 1049 ЦК України, згідно до якого позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Так, позивач наголошує на тому, що він, являючись позикодавцем за договором виконав його умови та передав відповідачу грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, на які відповідач, являючись позичальником придбав житловий будинок, проте по закінченню строку договору позику не повернув.

Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає, що пред`являючи позовні вимоги, ОСОБА_4 наголошує на тому, що 10 річний термін повернення позики закінчився 02 вересня 2018 року та відповідно договір позики був укладений 02 вересня 2008 року.

Слід зазначити, що вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Дата укладення договору є істотною умовою, яка визначає дату підписання його сторонами та визначає його укладеним.

Разом з тим, наданий позивачем договір взагалі не містить дати його укладання.

Пояснення сторони позивача, що датою підписання договору є 02 вересня 2008 року суд визнає неспроможними, з огляду на відсутність будь-яких доказів, що свідчать про даний факт.

Більш того, вказана позиція спростовується тією обставиною, що у відомостях про сторони договору, позичальником зазначений ОСОБА_2 , особу якого посвідчено паспортом серії МР № 435360.

При цьому, з наданих стороною відповідача копій паспортів громадянина України вбачається, що 21 квітня 1998 року Пирятинський РВ УМВС України в Полтавській області видав ОСОБА_2 паспорт серії НОМЕР_1 .

В свою чергу, договір позики, що, як посилається позивач, був укладений 02 вересня 2008 року, містить серію паспорта громадянина України, який був виданий ОСОБА_2 Генічеським РВ УМВС України в Херсонській області 08 липня 2014 року.

Таким чином, станом на ймовірну дату укладення договору позики у відповідача був паспорт серії НОМЕР_1 , замість зазначеного в договорі паспорта серії НОМЕР_2 , що був виданий йому лише в липні 2014 року.

Про вказане свідчить й той факт, що у паспорті серії КН № 628521 міститься відмітка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , а саме 07 жовтня 2008 року за адресою: АДРЕСА_1 , тобто у придбаному ним за договором купівлі-продажу від 02 вересня 2008 року будинку.

Вказане свідчить про те, що посилання позивача на дату укладення договору як 02 вересня 2008 року є незмістовним та таким, що спростовується іншими доказами.

Окремо слід зазначити, що у відповідності до змісту п. 6.4 договору позики, забезпеченням зобов`язання за договором являється розписка про отримання грошових коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказав, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини позики, на підтвердження чого надана розписка, яку позивач вважає борговою і оригінал якої був досліджений в ході розгляду справи.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору позики отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 50000 доларів США на придбання житла, розрахунок протягом 10 років, до 2025 року.

Суд наголошує на тому, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми, а саме: борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Разом з тим, дана розписка не може слугувати безперечним доказом отримання ОСОБА_2 грошових коштів на виконання вимог договору позики, оскільки така розписка, як й сам договір позики не містить дати її складання, тобто дати отримання коштів, зазначення якої має принципове значення задля визначення та відліку строку дії зобов`язання та дати його повернення.

Посилання представника позивача на те, що датою складання такої розписки є дата укладення договору позики, а саме 02 вересня 2008 року, та що саме в цю дату відбулась передача грошей, після отримання яких відповідач оформив договір купівлі-продажу будинку є неспроможними з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, а також з урахуванням викладених вище обставин, що спростували факт укладання договору позики 02 вересня 2008 року із зазначенням неіснуючих на той час паспортних даних відповідача.

Слід також зауважити, що позиція сторони позивача про те, що строк повернення позики сплинув 02 вересня 2018 року також спростовується наданим ним договором, за п. 6.1 якого, договір являється дійсним до моменту його кінцевого виконання та в будь-якому разі до 31 грудня 2025 року. Такий строк зазначений й у наданій позивачем розписці.

У зв`язку зі вищевикладеним, суд враховує те, що як зазначалось вище, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Разом з тим, суду не надано жодних належних доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики, відсутні докази на підтвердження досягнення між сторонами істотних умов договору, зокрема, дати його підписання, що має першочергове значення для визначення початку перебігу та закінчення строку дії цього договору,

Крім цього, відсутні будь-які данні, що підтверджують дату передачі коштів за розпискою, що відповідно унеможливлює визначити початок перебігу 10 річного строку повернення коштів.

Ймовірна дата підписання договору та передачі коштів підтверджується тільки поясненнями сторони позивача, проте такі пояснення не можуть слугувати належними доказами на підтвердження укладання договору та визначення його умов.

Більш того, зазначена позивачем дата спростована дослідженими в судовому засіданні доказами, а також суперечить зазначеному в п. 6.1 договору позики кінцевій даті повернення позики до 2025 року, про яку зазначено й у наданій розписці, при 10 річному строку договору.

Відтак позивачем не доведений належними та допустимими доказами момент передання грошей відповідачу за позовом, що унеможливлює визначення моменту укладення відповідного договору позики між сторонами.

Представник позивача не спростував заперечення відповідача про те, що він не підписував договір позики та розписку, клопотання про проведення експертизи не заявляв.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що наявність між сторонами грошових зобов`язань, що випливають із договору позики грошових коштів, переданих на підставі розписки, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а надані позивачем докази є суперечливими, неналежними та такими, що не можуть бути визнані судом достовірними.

За таких обставин, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, на підставі чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій за його невиконання необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 638, 639, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 6-13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 11 січня 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова