КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/746/17 Головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
Провадження № 22-ц/824/5585/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
У Х В А Л А

26 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Ігнатченко Н.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В січні 2017 року публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 14 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції правил підсудності.

Однак апеляційна скарга не може бути прийнята до апеляційного провадження, враховуючи наступні підстави.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року про відкриття провадження у справі (а.с. 50, 51).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження та усунення недоліків апеляційної скарги, а саме сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі (а.с. 55).

В подальшому, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року (а.с. 58).

Постановою Верховного суду від 21 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2017 року - без змін (а.с. 90-93).

Разом з тим, не дочекавшись касаційного перегляду справи, ОСОБА_1 6 листопада 2017 року повторно направив до суду першої інстанції апеляційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року (а.с. 95-98).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 2 травня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на зазначену вище ухвалу суду першої інстанції (а.с. 101, 102).

Втім, ОСОБА_1 втретє оскаржив ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року, надіславши апеляційну скаргу поштою 3 жовтня 2019 року (а.с. 109-111).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 вкотре відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у даній справі (а.с. 114, 115).

Незважаючи на вищевикладене, 14 лютого 2020 року ОСОБА_1 вчетверте подав апеляційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року (а.с. 126-128).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року необхідно відмовити на підставі вимог пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України.

Поряд з цим, вивчивши матеріали справи, апеляційний суд приходить висновку, що дії ОСОБА_1 є зловживанням процесуальними правами та до останнього необхідно застосувати заходи процесуального примусу у зв`язку з таким.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року було відкрито провадження у даній справі, а ОСОБА_1 чотири рази звертався до суду з апеляційною скаргою на одне й те ж саме судове рішення й матеріали справи містять три ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, а також постанову Верховного Суду від 21 березня 2019 року про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2017 року - без змін.

За змістом апеляційних скарг, які є ідентичними за своїм змістом та містять посилання на неактуальні в даний час норми процесуального права, та судових рішень вбачається, що відповідач, скориставшись своїм правом апеляційного оскарження, недобросовісно ставиться до процесуальних обов`язків, неухильне виконання яких визначено вимогами ЦПК України, вдаючись до прийомів, що штучно затягують розгляд справи.

Згідно частинами першою, другою, пунктом 10 частини третьої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, положеннями частини першої статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 особисто та через свого представника ОСОБА_2 систематично подає апеляційні скарги на одне і те ж саме судове рішення, чим демонструє явне зловживання процесуальними правами та нехтування процесуальними обов`язками.

Такі дії мають на меті не перегляд в апеляційному порядку судового рішення, а створення штучних перешкод з метою затягування розгляду справи судом першої інстанції по суті.

Неодноразове оскарження ухвали про відкриття провадження шляхом подання відповідних скарг, які не відповідають необхідним вимогам, є явним проявом дій, що вчиняються з метою перешкоджання судочинству та затягування розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає дії ОСОБА_1 щодо систематичної подачі апеляційних скарг на одне і теж саме судове рішення є зловживанням процесуальними правами, що суперечить завданню цивільного судочинства.

При цьому суд враховує, що 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року, яким, зокрема було виключено пункт 8 частини першої статті 353 ЦПК України щодо можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі.

Отже, у даному випадку апеляційну скаргу подано на ухвалу, що взагалі не підлягає оскарженню окремо від рішення суду по суті спору.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Частиною четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно із статтею 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

У відповідності до пункту 5 частини першої статті 144 ЦПК України, одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (пункт 2 частини першої статті 148 ЦПК України).

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність застосування до ОСОБА_1 заходу процесуального примусу у вигляді накладення штрафу у розмірі двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2020 році становить 4 204,00 грн. На переконання суду штраф у такому розмірі повністю кореспондується з допущеними зловживаннями та має забезпечити спонукання учасника справи до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства у майбутньому.

Згідно із частиною п`ятою статті 148 ЦПК України ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України.

Положенням частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 44, 143, 144, 148, 353, 358 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (отримувач коштів: УК у Печер.р-ні/Печерс.р-н/21081100; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA6026007; код класифікації доходів бюджету: 21081100) штраф в розмірі 4 204,00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні).

Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили.

Копію ухвали апеляційного суду надіслати учасникам справи та стягувачу Державній судовій адміністрації України до відома та виконання. Відповідачу надіслати копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами, якщо такі подавалися. Копію апеляційної скарги залишити у справі.

Ухвала апеляційного суду в частині відмови у відкритті апеляційного провадження набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Ухвала апеляційного суду в частині стягнення штрафу набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 26 лютого 2020 року.

Суддя Н.В. Ігнатченко