Провадження № 2/127/3401/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2020 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради (21029 м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 92) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивувала тим, що 06.08.2019 року ОСОБА_3 була ознайомлена з наказом № 402-к/тр за підписом головного лікаря КНП «Вінницька ЦРКЛ» ОСОБА_4 Л. про звільнення її з займаної посади з 05.08.2019 року. Згідно до змісту вищезазначеного наказу ОСОБА_3 лікаря стоматолога терапевта поліклінічного відділення, працюючу за сумісництвом, звільнити з 05.08.2019 року з 0,25 посади на підставі п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств. Установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року № 43, ст. 7, ч.4 ст. 43 1 КЗпП України у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

З наказом від 05.08.2019 року № 402-к/тр про звільнення з роботи позивач ознайомлена лише 06.08.2019 року про що свідчить підпис на оригіналі та копії цього наказу. В даному наказі зазначено, що ОСОБА_3 звільнена з роботи 05.08.2019 року. Проте 05.08.2019 року вона не працювала і не перебувала на робочому місці, оскільки наказом від 30.07.2019 року № 374-к/тр про поновлення на роботі позивач ознайомлена лише 06.08.2019 року пр., що свідчить підпис ОСОБА_3 на оригіналі та копії цього наказу.

Крім того, адміністрація підприємства в день звільнення не провела з позивачем розрахунок у строки зазначені ст. 116 КЗпП та в день звільнення 05.08.2019 року не надала копію цього наказу про звільнення з роботи.

Згідно до наказу, одним із посилань на правове обґрунтування звільнення ОСОБА_3 із займаної посади є п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну від 28.06.1993 року № 43.

Ці підстави для звільнення стосуються тільки державних підприємств, установ, організацій на яких працюють сумісники. Інші підприємства у тому числі комунальні не можуть скористатися цією обставиною. Такі підприємства можуть звільнити сумісника лише у загальному порядку. Оформлення звільнення працівників за власним бажанням, угодою сторін.

Оскільки Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради не є державним підприємством, то до спірних правовідносин Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій (п.8) не може бути застосовано, і прийняття працівника на роботу який не є сумісником, не могло бути самостійною правовою підставою для звільнення позивача.

Також, зважаючи на вищезазначене відносно розповсюдження норм Положення, ст. 43-1 КЗпП України не може бути застосована у даному випадку, як підстава для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Просила суд, визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради № 402-к/тр від 05.08.2019 року про звільнення ОСОБА_3 з підстав п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року № 43, ст. 7, ч4 ст. 43-1 КЗпП України. Поновити ОСОБА_3 на посаді лікаря стоматолога терапевта (за сумісництвом 0,25 посади)поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_3 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.08.2019 року по день прийняття рішення.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_3 9989, 20 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_3 30000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області Кордонський О.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовної заяви у повному обсязі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка працює кадровиком Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, в судовому засіданні суду показала, що наказ про поновлення на роботі ОСОБА_3 було направлено 30.07.2019 року про що прийшло повідомлення про його отримання.

Вислухавши думку учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення зі слідуючих підстав.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2018 року позов ОСОБА_3 до Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 25.05.2018 року № 290-к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 » за п.1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді лікаря - стоматолога терапевта(за сумісництвом, 0, 25 посади)поліклінічного відділення Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області. Стягнуто з Вінницької центральної районної клінічної лікарні на користь ОСОБА_3 8524, 26 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.06.2018 року до 20.12.2018 року включно, а також 1000 грн. моральної шкоди (а.с.34-40).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 12.03.2019 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2018 року залишено без змін (а.с.51-54).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.05.2019 року позов ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради № 56-к/тр від 15.01.2019 року про звільнення ОСОБА_3 з підстав п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року № 43 ст. 7, ч.4 ст. 43-1 КЗпП України і переведення ОСОБА_6 . Поновлено ОСОБА_3 на посаді лікаря стоматолога терапевта (за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Вінницької центральної районної лікарні Вінницької області. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_3 4 322, 16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.01.2019 року по 02.05.2019 року включно. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_3 5000 грн. моральної шкоди (а.с.41-50).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18.07.2019 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.05.2019 року залишено без змін (а.с.55-59).

Відповідно до наказу № 374-к/тр від 30.07.2019 року Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, «Про виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області відносно лікаря стоматолога терапевта Фоміної О.М.». Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради від 15.01.2019 року № 56-к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 і переведення ОСОБА_6 ». Поновлено ОСОБА_3 на 0,25 посади лікаря стоматолога терапевта поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради за сумісництвом з 15.01.2019 року. Виплатити ОСОБА_3 середній заробіток у розмірі 4322, 16 грн. за час вимушеного прогулу з 16.01.2019 року по 02.05.2019 року; 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; 2305, 20 грн. в рахунок відшкодування судових витрат за надання професійної правничої допомоги. З наказом ОСОБА_3 ознайомлена 06.08.2019 року (а.с.60).

Відповідно до наказу № 402-к/тр від 05.08.2019 року з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, на підставі п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року № 43, ст. 7, ч.4 ст. 43-1 КЗпП України та у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. ОСОБА_3 , лікаря стоматолога терапевта поліклінічного відділення, працюючу за сумісництвом, звільнити 5 серпня 2019 року. Виплатити ОСОБА_3 середній заробіток з 03.05.2019 року по 05.08.2019 року. З наказом ознайомлена 06.08.2019 року (а.с.61).

Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.

Пунктом 8 цього Положення передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником.

Отже, суд приходить до висновку, що ці нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в державних підприємствах, установах, організаціях.

Оскільки Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради не є державним підприємством, то до спірних правовідносин Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій (п.8) не може бути застосовано, і прийняття працівника на роботу, який не є сумісником, не могло бути самостійною правовою підставою для звільнення позивача.

Дана обставина була встановлена і попередніми рішеннями судів від 20.12.2018 року та від 02.05.2019 року. А також у постановах Вінницького апеляційного суду від 12.03.2019 року та від 18.07.2019 року.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що єдиною підставою звільнення ОСОБА_3 стало прийняття іншого працівника, який не є сумісником, таке звільнення не можна визнати законним.

Слід зазначити, що статтею 43-1 КЗпП України унормовується, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Відповідно до наказу № 402-к/тр від 05.08.2019 року з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, на підставі п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993 року № 43, ст. 7, ч.4 ст. 43-1 КЗпП України та у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. ОСОБА_3 , лікаря стоматолога терапевта поліклінічного відділення, працюючу за сумісництвом, звільнено 5 серпня 2019 року(а.с.61).

Разом з тим, з наказом від 30.07.2019 року № 374-к/тр про виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області відносно лікаря стоматолога терапевта ОСОБА_3 , згідно до якого, останню було поновлено на 0,25 посади, ОСОБА_7 ознайомилась 06.08.2019 року (а.с.60), а наказом № 402-к/тр від 05.08.2019 року Фоміну звільнено 05.08.2019 року. Тобто звільнення передувало поновленню.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Вирішуючи питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2018 року та від 02.05.2019 року, якими встановлено, що як вбачається з довідки Вінницької центральної районної клінічної лікарні Вінницької області від 18.09.2018 року № 458, середня заробітна плата ОСОБА_3 складає 60,03 грн.

Кількість робочих днів за період з 05.08.2019 року по 24.02.2020 року включно, коли ОСОБА_3 перебувала у стані вимушеного прогулу, становило 140 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті, становить 8404,20 грн. (60,03 грн. на день * 140 робочих днів).

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік),«Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачеві ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень, що є обґрунтованою компенсацією за її чергове, а саме третьє незаконне звільнення з КНП «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради, враховуючи лише часткову втрату нею життєвих зв`язків у професійній сфері та необхідність незначних додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з втратою роботи з огляду на те, що ОСОБА_3 працювала за сумісництвом.

Що стосується заявленої вимоги позивача, про стягнення сум понесених витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3.4 ст. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правничу допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так відповідно до матеріалів позову, позивачкою ОСОБА_3 зазначено про оплату правової допомоги в розмірі 9989,20 грн. на підтвердження чого надано квитанцію № 15 від 27.08.2019 року.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) ст. 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів.

Надана суду квитанція № 15 від 27.08.2019 року не є фінансовим документом, оскільки визначення поняття розрахункового документа наведено у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Так, розрахунковий документ - документ встановленої форм та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Згідно з п. 6 ст. 9 цього Закону при продажу товарів (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій розрахункові книжки не застосовуються.

Отже виходячи з вказаних норм Закону розрахунковим документом за надані послуги може бути розрахункова квитанція заповнена вручну, проте цей документ має бути встановленої форми та змісту.

Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13 затверджено Положення про форму і зміст розрахункових документів, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за № 220/28350. Установлені в цьому Положенні вимоги до змісту розрахункових документів визначають обов`язкові реквізити розрахункових документів. У разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий (п.3). Серед вимог до розрахункової квитанції, що визначені розділом ІV цього Положення, міститься вимога про зазначення серії (чотири літери) та номеру (шість цифр), нанесені при виготовленні бланка квитанції.

Вказана вимога при видачі квитанції захисником ОСОБА_1 не була додержана, а тому такий документ не прийматиметься як розрахунковий, в зв"язку з чим витрати на правову допомогу ОСОБА_3 задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 13, 43-1,81,141, 247,263-265,259,268,273 ЦПК України, на підставі ст. ст. 237-1, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня « Вінницької районної ради№402-к/тр від 05.08.2019р. про звільнення ОСОБА_3 з підстав п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінфіну України від 28.06.1993року №43, ст.7, ч.4 ст. 43-1 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді лікаря-стоматолога-терапевта ( за сумісництвом, 0,25 посади) поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_3 8404 (вісім тисяч чотириста чотири ) грн. 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.08.2019р. по 24.02.2020р. включно (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька центральна районна клінічна лікарня» Вінницької районної ради на користь ОСОБА_3 10 ( десять тисяч ) грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць ( середньомісячної заробітної плати) допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27.02.2020 року.

Суддя: