Справа № 541/2009/19
Провадження №2/541/103/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 лютого 2020 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі: головуючої судді Куцин В. М.

секретаря судових засівдань Євдокимової Н.Ю.

з участю представників: позивача, адвоката Яковенка Г.М.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миргород справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння придбане в період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем

В позовній заяві зазначала, що в шлюбі з відповідачем перебувала з 2007 року до 2013 року. 17.06.2008 року за спільні кошти було придбано житловий будинок з надвірними побудовами що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Договір купівлі продажу був укладений на ім`я відповідача ОСОБА_3 . Оскільки з 2019 року відповідач почав заперечувати її право на вказане майно, тому змушена звернулася до суду з позовом про визнання вищезазначеного домоволодіння спільною сумісною власністю відповідно до положень ст. 60,61 СК України.

19 вересня 2019 року відкрито провадження по справі та постановлено про розгляд справи за правилами загального провадження.

В направленому на адресу суді відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позову повністю.Зазначав, що в період зареєстрованого шлюбу на ім`я відповідача ОСОБА_3 був оформлений житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак кошти, за які було придбане майно, не відносилися до спільних сумісних коштів. З жовтня 2002 року, проживаючи зі своїми батьками в АДРЕСА_1 він працював та вів з ними спільне підсобне господарство.

В березні 2007 року з його особистих заощаджень із заробітної плати яких було достатньо для придбання будинку, вартістю 10 000 гри. придбав спірний будинок.

Однак у зв`язку з тим що правовстановлюючих документів на спірний будинок на ім`я власника ОСОБА_4 , як спадкоємця не було, тому 10 березня 2007 року передача продавцю обумовленої суми вартості домоволодіння було здійснено в присутності свідків.

Позивач з 02.09.1996 року по 27.06.2007 року навчалася в Декабристівській загальноосвітній школі 1-3 ступенів і жодних доходів не мала.

Шлюб між сторонами було укладено 28 липня 2007 року.

Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу відбулося 17 червня 2008 року уже після отримання продавцем свідоцтва про право на спадщину (18.03.2018р.) та після повернення його до місця постійного проживання, оскільки домоволодіння було придбане за кошти відповідача набуті до шлюбу тому виходячи з приписів ст. 60,57 СК України та роз`яснень до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,просив відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 18.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Яковенко Г.М. позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові просили їх задовольнити. ОСОБА_2 вказувала, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя. Після розірвання шлюбу вона залишила спірний будинок, оскільки відповідач стверджував ,що будинок є його особистою власністю. Однак лише після звернення до суду з позовом відповідача у 2019 році про втрату нею права користування цим будинком та відмову останнього відшкодувати їй половину вартості будинку вирішила звернутися до суду з вказаним позовом. Не заперечувала що після розірвання шлюбу її речі та речі дітей відповідач передав добровільно.

Відповідач ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову. Суду пояснив, що з 2002 року він працював і мав самостійні доходи. Весною 2007 року стало відомо про продаж спірного будинку, в зв`язку із смертю його власниці. Оскільки продавець через постійні відрядження не мав правовстановлюючого документу на будинок 10 березня 2007 року в приміщенні будинку його мати передала 10000 гривень продавцю в присутності свідків. З цього часу він проводив ремонт будинку. Позивач в цей час навчалася у школі і будь-яких доходів не мала. Після реєстрації шлюбу влітку 2007 року вони стали проживати в будинку. Однак договір купівлі продажу був укладений лише в 2008 році після отримання продавцем свідоцтва про право на спадщину. Всі кошти ,які були подаровані на весіллі були витрачені подружжям на пологи при народженні дитини у вересні 2007 року. В період шлюбу перебудували навіс на веранду із цегли яку дали його батьки та збудували вольєр, а також зробили ремонт в господарській будівлі.

Допитана в суді в якості свідка позивач ОСОБА_2 стверджувала, що спірний будинок був придбаний за подаровані на весіллі кошти та кошти які надав у позику її батькам брат ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила ,що кошти за будинок придбаний сином у ОСОБА_7 , вона передала особисто 10.03.2007 року в сумі 10000 гривень у присутності свідків та отримала розписку, яка не збереглася.

Свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду пояснили, що весною 2007 року в їх присутності в спірному будинку мати відповідача ОСОБА_6 передала кошти за придбаний будинок ОСОБА_7 . Про що була складена розписка.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що після смерті в 2006 році його матері він оголосив у продаж її будинок розташований в АДРЕСА_1 .

Кошти за будинок він отримав навесні 2007 року від матері позивача в присутності свідків на території домоволодіння. Лише через деякий час коли він отримав свідоцтво про право на спадщину був підписаний у нотаріуса договір купівлі продажу будинку.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він позичав у 2007 році своїм батькам кошти в сумі 2000 гривень на придбання будинку його сестрі позивачці ОСОБА_2 . Аналогічні свідчення ОСОБА_10 дружина ОСОБА_5 .

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини, які підтверджуються доказами.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровали шлюб 28 липня 2007 року який розірвали 25 листопада 2013 року, що підтверджується рішенням Миргородського міськрайонного суду від 25.11.2013 року(а.с.10.)

17.06.2008 року, державним нотаріусом Першої миргородської нотаріальної контори посвідчений договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Відповідно до якого будинок продано за 10000 гривень ,які покупець ОСОБА_3 сплатив продавцю ОСОБА_7 до підписання договору.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто.

Судом встановлено що не заперечується позивачем, що кошти за спірний будинок продавець отримав весною 2007 року із цього часу покупець, відповідач ОСОБА_3 розпочав користування цим будинком як власним .

Станом на березень 2007 року особистих заощаджень із заробітної плати ОСОБА_3 було достатньо для придбання будинку, за 10 000 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами: світлокопією трудової книжки ОСОБА_3 та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб -платників податків про суми отриманих доходів ОСОБА_3 в період з 4 кварталу 2002 року по 4 квартал 2007року, розмір яких становить16614грн.37 коп (а.с.30-35 ).

Позивачка ОСОБА_11 з 02.09.1996 року по 27.06.2007 року навчалася в Декабристівській загальноосвітній школі 1-3 ступенів (а.с. 36).

Шлюб між сторонами було укладено 28 липня 2007 року.

Нотаріальне посвідчення-договору відбулося 17 червня 2008 року уже після отримання продавцем свідоцтва про право на спадщину (18.03.2018 р.).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання».

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-2333цс15), вказано, що норми Ск України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1)майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2)майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання-його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею, в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власностіє: час

набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа № 214/1520/15-ц, провадження № 61-15808св18.

Судом встановлено, що спірний будинок було придбано у 2008 році за 10 000грн.

Відповідачем надано Відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 01.10.2019р. № 2097.

Так, згідно вказаної вище довідки сумарний дохід ОСОБА_3 за період з 4 кварталу 2002р. по 4 квартал 2007р. становив 16 614, 37грн. (шістнадцять тисяч шістсот чотирнадцять гривень тридцять сім копійок).

Тобто, відповідач підтвердив належними доказами власне твердження про те, що на момент укладання шлюбу він мав достатню суму коштів для придбання спірного будинку.

Позивачем не надано жодного письмового підтвердження того, що будинок був придбаний у шлюбі за кошти, які мають ознаки спільних (заробітна плата членів сім`ї, тощо).

Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином укладання договору позики має підтверджуватися відповідним письмовим договором, або розпискою, однак не усними показами свідків, виходячи з ввимог ст. 1047 ЦК України якою передбачено письмова форма договору позики, якщо сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Тому суд критично ставиться до показів наданих свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , ОСОБА_2 так як ними не було надано жодного документального підтвердження надання ОСОБА_5 коштів для придбання спірного будинку.

Відповідачем було підтверджено походження коштів, за які був придбаний спірний будинок.

Так, фактично, відповідачем доведено, що спірний будинок він придбав за кошти, які були набуті ним до шлюбу, тобто особисті кошти.

Враховуючи те, що майно набуте в шлюбі за особисті кошти одного з подружжя є його особистою власністю, спірний будинок не може бути віднесений до спільної сумісної власності подружжя, так як дане майно є особистою власністю відповідача.

Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновк,у що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на законі і задоволені бути не можуть.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього.

Зважаючи на вищевказані роз`яснення суд не розглядає заяву представника відповідача про застосування позовної давності до даного спору, в звязку з відмовою в задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст. 1047 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 12,13,78-80,141,258,268 ЦПК України

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Повне судове рішення складено 01.03.2020 року.

Суддя: В. М. Куцин