ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2043/20 Справа № 191/2882/18 Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Керімовій - Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 17 травня 2012 року між ними та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 93 858, 59 грн., яка складається із: 1 985, 58 коп. заборгованості за кредитом, 82 057, 70 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4 869, 66 грн. заборгованості за пенею і комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 4 4445, 65 грн. штрафу (процентна складова), які просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно застосував строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

10 лютого 2020 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду в порядку, передбаченому положеннями ст. 360 ЦПК України, відзив, який мотивувала тим, що банк не надав суду жодного доказу про те, що відповідач якимось чином користувався кредитною картою, здійснював платежі за її допомогою чи погашав сам кредит, у зв`язку із чим саме за недоведеністю зазначеного факту і не було встановлено обставин переривання строку позовної давності. Оцінюючи довідку позивача про термін дії кредитної карти, суд першої інстанції вірно врахував, що вона належним чином не доводить термін дії кредитного договору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 17 травня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 93 858, 59 грн., яка складається із: 1 985, 58 коп. заборгованості за кредитом, 82 057, 70 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4 869, 66 грн. заборгованості за пенею і комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 4 4445, 65 грн. штрафу (процентна складова).

Згідно з випискою по кредитній картці останній раз відповідач користувався кредитними коштами (поповнення готівкою) 10 грудня 2013 року.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором, останній платіж відповідачем здійснено 08 січня 2014 року, однак з позовом до суду про стягнення заборгованості банк звернувся лише 25 липня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

Судом першої інстанції установлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача (пені, комісії, штрафів). Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

При цьому, представник відповідача не заперечував факт отримання в 2012 році кредитної картки № НОМЕР_1 зі строком дії до грудня 2015 року та отримання за нею (карткою) кредитних коштів, користування кредитними коштами та часткову сплату заборгованості за договором, що підтверджується відповідною випискою, та поданням останнім заяви про застосування позовної давності, оскільки саме це й свідчить про те, що позов є обґрунтованим в частині вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту.

Оскільки у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, пеню після закінчення строку дії кредитного договору, то позовна давність не застосовується, а в позові відмовляється за безпідставністю.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що у грудні 2013 року картка була перевипущена, та отримана відповідачем нова карта № НОМЕР_2 зі строком дії до 31 жовтня 2017 року взамін тієї, що видавалася йому 17 травня 2012 року, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки спростовуються пунктом 1.1.7.4 Умов та Правил надання банківських послуг, у розумінні яких, у випадку перевитрат платіжного ліміту по картці непогашення його клієнтом на протязі 6 місяців, карта закривається, а відновлення дії карти можливо тільки після повного погашення заборгованості клієнтом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида