Справа № 489/3349/20
Номер провадження 2/489/2062/20
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2020 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участю секретаря судового засідання Сухно А. В., Глубоченко О. О., Смєрдова К. С.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Потапова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (далі-відповідач) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив

21 липня 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що перебував з відповідачем у трудових відносинах, наказом № В/К-0020 від 23 березня 2020 року його звільнено з посади начальника відділу економічної безпеки з 23 березня 2020 року за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Посилаючись на те, що не існувало об`єктивних причин для скорочення, роботодавець звільнив працівника без дотримання порядку вивільнення, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, та з порушенням порядку пропонування вакантних посад, ОСОБА_1 просив поновити його на роботі на посаді начальника відділу економічної безпеки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 березня 2020 року до дня поновлення на роботі, а також 6000 грн. моральної шкоди, 5000 грн. витрат на правничу допомогу та 840 грн. 80 коп. судового збору.

Ухвалою суду від 24 липня 2020 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

В обґрунтування зазначеної вимоги посилається на безпідставність позову та дотримання відповідачем чинного трудового законодавства при звільненні позивача.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що з 18 липня 2016 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з МКП «Миколаївводоканал», з 01 вересня 2016 року займав посаду начальника відділу економічної безпеки (а.с. 21-22 т. 1).

Наказом МКП «Миколаївводоканал» № 299 від 20 травня 2019 року були внесені зміни до штатного розкладу апарату управління МКП «Миколаївводоканал» та скорочено шляхом виключення зі штатного розкладу, зокрема, посаду начальника відділу економічної безпеки (код 1229.1) у кількості 1 штатної одиниці з 21 серпня 2019 року (а.с. 32-35 т. 1).

20 травня 2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено з цим наказом (а.с.156 т.1).

Наказом № 304 від 21 травня 2019 року начальника відділу кадрів ОСОБА_3 зобов`язано попередити про майбутнє звільнення з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропонувати вакантні посади, зокрема, начальнику відділу економічної безпеки ОСОБА_1 (а.с.157 т.1).

31 травня 2019 року позивач був попереджений про скорочення своєї посади та ознайомлений з вакантними посадами на підприємстві у кількості 80 професій та посад (а.с.50-56 т. 1).

Наказом №В/К-0093 від 20 серпня 2019 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2020 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу економічної безпеки в МКП «Миколаїводоканал» через відсутність волевиявлення позивача, як ініціатора звільнення бути звільненим за такою підставою, оскільки 18 серпня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником законодавства про оплату праці, а не за власним бажанням.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем видано наказом № 60 від 22 січня 2020 року, відповідно до якого позивача поновлено на посаді з 21 серпня 2019 року (а.с.45 т.1).

В то же день ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом № 61, згідно якого зобов`язано начальника відділу кадрів попередити позивача про майбутнє звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та запропонувати наявні вакансії, у зв`язку з тим, що посаду начальника відділу економічної безпеки, на яку його було поновлено, скорочено з 21 серпня 2019 року (а.с.46 т.1).

Наказом № В/К-0020 від 23 березня 2020 року позивача звільнено з посади начальника відділу економічної безпеки МКП «Миколаївводоканал» з 23 березня 2020 року за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Підставою звільнення зазначені накази № 299 від 20 травня 2019 про внесення змін до штатного розпису та наказ № 61 від 22 січня 2020 року, яким позивача повідомлено про майбутнє звільнення (а.с. 49 т. 1).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1). Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно та належним чином двічі повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Так, на підтвердження вказаного відповідачем були надані копії двох попереджень про майбутнє звільнення позивача зі списком вакансій, з якими позивач був ознайомлений 31 травня 2019 року та 22 січня 2020 року (а.с.50-62 т. 1) і які, на думку відповідача, відповідають його кваліфікації, а також актів відмови позивача від ознайомлення з вакансіями та долученими до них списками вакансій МКП «Миколаївводоканал», які виникли після видання наказу про поновлення позивача на роботі, а саме: від 10 лютого 2020 року, 06 березня 2020 року та 23 березня 2020 року (а.с.171-190 т.1).

Суд не оцінює окремо достатність переліку вакансій та відповідність кваліфікації ОСОБА_1 , з якими він ознайомлений у попередженнях, оскільки не може визнати акти від 10 лютого 2020 року, 06 березня 2020 року та 23 березня 2020 року належними і допустимими доказами. Так, в актах не зазначено про те, що вони складалися у присутності/відсутності самого позивача, відсутні відомості про посадову особу, яка пропонувала позивачу вакантні посади, а також відсутній сам перелік вакантних посад, з якими відповідач мав намір ознайомити позивача. Зокрема, акти не містять посилань на конкретний список вакансій, його реквізити, кількість вакантних посад, зазначених у переліку, а лише зазначено «список додається».

Окрім цього, позивач висловив обґрунтовані заперечення проти того, що йому пропонувались вказані в акті переліки вакансій, а саме вказує, що він ніколи не відмовлявся від отримання документів і завжди розписувався за їх отримання, вказуючи свої зауваження, що дійсно підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (т. 1 а. с. 46, 49, 56, 62, т. 3 а. с. 105). Також позивач надав роздруківку з хронологією місця знаходження його телефону з його аккаунтом на підтвердження того, що він у зазначений свідками час не був у місці складення актів про відмову в отриманні переліку вакансій.

Суд критично ставиться до показів свідків, які підтвердили відмову позивача від отримання переліку вакансій та дати і час складання актів, оскільки свідки дійсно не змогли повідомити подробиць обставин, які мали місце, а саме чи був хтось із працівників відділу кадрів у кабінеті, оскільки там працює мінімум три особи, в чому був одягнутий позивач, чи не відбувалось в час оформлення акту та інших документів, напередодні міжнародного жіночого дня привітання керівництва зі святом.

За такого, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконано обов`язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України в частині пропонування працівникові іншої роботи, а тому звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату не можна визнати законним.

Тому суд приходить до висновку, що вимога в частині поновлення позивача на роботі підлягає задоволенню.

Крім того, підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки така ґрунтується на законних підставах, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України при поновленні працівника на роботі підлягають задоволенню вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року з наступними змінами, згідно яких заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за два місяці, що передували звільненню.

Згідно вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

П. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року, № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Згідно наданої позивачем довідки (т. 3 а. с. 99) заробітна плата позивача за два місяці, що передували його звільненню у січні та лютому 2020 року складала 39375,58 (19687,79*2) грн., а кількість робочих днів становить 41 (21+20), тому середня заробітна плата позивача за один день складає: 39375,58/41 робочі днів = 960 грн. 38 коп.

Кількість днів вимушеного прогулу позивача за період з 24 березня 2020 року по 24 грудня 2020 року складає 191 робочий день. (березень - 6 робочих днів, квітень - 21 робочий день, травень - 19 робочих днів, червень - 20 робочих днів, липень - 23 робочих дні, серпень - 20 робочих днів, вересень - 22 робочих дні, жовтень - 21 робочих дні, листопад - 21 робочих дні, грудень - 18 робочих дні).

Таким чином, заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу з 24 березня 2020 року складає: 960,38 грн. х 191 р. д. = 183432 грн. 58 коп.

Також суд вважає, що частковому задоволенню підлягають вимоги в частині відшкодування моральної шкоди.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач порушенням його трудових прав через повторне незаконне звільнення, докладання внаслідок такого звільнення позивачем додаткових зусиль до організації свого життя та відновлення свого порушеного праве в судовому порядку, враховуючи вимоги щодо розумності і справедливості розміру моральної шкоди, суд визначає 2000 грн. достатнім розміром компенсації позивачу моральної шкоди.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження судових витрат, суду надано: копію ордеру серії МК № 145050 від 17 вересня 2019 року; договір № 17-09-19/1 про надання правової допомоги від 17 вересня 2019 року; додаткова угода № 2 до Договору про надання правової допомоги № 17-09-19/2 від 17 вересня 2019 року відповідно до якої вбачається, що вартість за підготовку позовної заяви до подачі до суду складає 3500 грн. та підготовка адвокатських запитів 1500 грн.; копія квитанції № 85 від 21 липня 2020 року про сплату ОСОБА_1 послуг адвоката у сумі 5000 грн.

Оскільки вказані витрати підтверджені належними доказами, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Згідно ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. та 1834грн. 33 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 40, 43, 49-2, 235 КЗпП України, ст.ст. 81, 83, 263, 264, 265, 26 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу економічної безпеки в Міському комунальному підприємстві «Миколаївводоканал».

Стягнути з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2020 року по 24 грудня 2020 року в розмірі 183432 грн. 58 коп. без утримання податків та зборів та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5000 грн. витрат на правничу допомогу та 840 грн. 80 коп. судового збору.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» в дохід держави судовий збір в розмірі 1834 грн. 33 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал», адреса: 54055, вул. Погранична, 161, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18.01.2021.

Суддя В. В. Кокорєв