Справа № 344/3500/16-ц
Провадження № 2/344/53/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

24 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник якого - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , законний представник якої - ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про примусове виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, стягнення 1 378,00 грн. витрат по оплаті судового збору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник якого - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , законний представник якої - ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про примусове виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, стягнення 1 378,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариством з обмеженею відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір про передачу прав з договорами забезпечення. В п.3.1. цього Договору зазначено, що в зв`язку з передачею Кредитного портфелю за Договором відступлення Цедент, в порядку та на умовах визначених цим Договором, передає Цесіонарію Права, що передаються, та зобов`язується передати Цесіонарію Договори забезпечення, а Цесіонарій приймає та набуває Права, що передаються, та зобов`язується прийняти Договори забезпечення. Права за Договорами забезпечення переходять до Цесіонарія виключно в силу положень українського законодавства. Разом із тим, 17 грудня 2012 року, між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до чинного законодавства України, був укладений Договір про відступлення прав вимоги. Відповідно до п. 2.2. внаслідок передачі (відступлення) Кредитного портфеля за цим Договором, новий Кредитор набуває усіх Прав вимоги первісного Кредитора за Кредитними договорами та Договорами забезпечення, включно з правом вимагати від Позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, правом на звернення стягнення за зобов`язаннями Позичальників на заставне майно, та іншими Правами Вимоги за Кредитними договорами забезпечення. Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 25.10.2007 № 531 позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

25.10.2007 ПАТ «АК ПІБ», та ОСОБА_1 , уклали Договір про іпотечний кредит 531. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов`язується надати Боржнику (за Кредитним договором - Позичальникові) кредит у сумі 130 000 грн., а відповідач 1 зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Банк (кредитор) свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу 1 кредит у сумі 130 000,00 (сто тридцять тисяч) грн. Також 25.10.2007 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Кредитором та Відповідачем 1 укладено Іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 869-Д, відповідно до якого Відповідач 1 передала в іпотеку Кредитору нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру на четвертому поверсі загальною площею 56,11 кв.м., житловою 40,02 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Заставна вартість предмету іпотеки 155 000,00 (сто п`ятдесят п`ять тисяч) гривень. У порушення умов Договору, Відповідач 1, свої зобов`язання належним чином не виконувала, в результаті чого було прийнято рішення звернути стягнення на заставне майно.

В квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, які добровільно не виселяються з квартири, а їх подальше проживання в ньому унеможливлює реалізацію нерухомого майна на виконання рішення суду. Враховуючи, що квартира була придбана саме за кошти отримані в кредит, тому виселення відповідачів повинно відбутись без надання їм іншого житла.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 186, 242).

Відповідачі по справі в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомили(а.с. 226-241 ).

Представник третьої особи Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подала суду заяву, в якій просила прийняти рішення в інтересах дітей.

З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

25 жовтня 2007 року між ПАТ «АК ПІБ» (правонаступник ТзОВ "Кредитні ініціативи") та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №531 про надання кредиту на суму 130 000,00 грн. для придбання нерухомого майна квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5-8).

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором іпотечного кредиту №531 між ПАТ «АК ПІБ» (правонаступник ТзОВ "Кредитні ініціативи") та ОСОБА_1 25.10.2007 року було укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 869-Д, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку Кредитору нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру на четвертому поверсі загальною площею 56,11 кв.м., житловою 40,02 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

10.12.2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено (а.с.27-28).

12.09.2014 року ВДВС Івано-Франківського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого судом першої інстанції 03.07.2014 року (а.с.29).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2016 року скасовано заочне рішення від 10.12.2013 року у справі за позовом ТзОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки (а.с.166).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 09.11.2016 закінчено виконавче провадження (а.с.167).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.02.2019, ухваленим в цивільній справі № 344/13307/16-ц за позовом ТзОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги задоволено повністю та звернуто стягнення на заставлене згідно Іпотечного Договору за реєстровим № 531 від 25.10.2007 майно, а саме на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 56,11 м.кв., що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. Вирішено витання судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 25.03.2019.

Відтак, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо виселення відповідачів без надання іншого житла з квартири, який є предметом іпотеки і на який звернуто стягнення в погашення заборгованості на підставі рішення суду.

Спірні правовідносини регулюються нормами Житлового Кодексу УРСР та нормами Закону України «Про іпотеку».

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто неможе бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Як встановлено вище, на підставі рішення суду від 25.02.2019 у справі № 344/13307/16-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_4 .

Разом з тим, у квартирі АДРЕСА_4 , також зареєстровані відповідачі у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1.; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2. та проживають малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4., що підвтерджується довідкою про реєстрацію та склад сім`ї від 04.12.2015 року №02-02/4764, дата реєстрації 11.08.2010 року (а.с.26).

Частинами другою та третьою статті 40 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

06.01.2016 за вих. №1498-34 на адресу відповідачів направлена вимога про добровільне виселення всіма мешканцями житлове приміщення квартиру, яка є предметом іпотеки, проте вимога про добровільне виселення в добровільному порядку не виконана (а.с.31-35).

Позивач, покликаючись на положення ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку та положення ч. 1, 2, 4 ст. 109 Житлового кодексу УРСР просить виселити відповідачів з будинку без надання іншого житла, оскільки така квартира була придбана за рахунок кредиту банку, повернення якого було забезпечене іпотекою цього жилого приміщення і на який судовим рішенням звернено стягнення.

Поряд з цим позивач вказує, що таке виселення не порушує прав неповнолітніх дітей, так як на час укладення договору іпотеки діти не були зареєстровані в будинку та не мали жодних прав на таке нерухоме майно, а їх вселення відбулось без згоди Іпотекодержателя.

Оцінюючи такі аргументи позивача на підтвердження заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 Житлового Кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 Житлового Кодексу УРСР).

А згідно з ч. 4 ст. 109 Житлового Кодексу УРСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Аналіз статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового Кодексу УРСР дає підстави для висновку, що особам, які виселяються з житлового будинку, який є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у разі коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У разі ж якщо таке житло було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою такого житла, то виселення здійснюється на підставі ч. 4 ст. 109 Житлового Кодексу УРСР із застосуванням положень ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку».

Відтак, беручи до уваги те, що квартира було придбана саме за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою цієї квартири і на яку за рішенням суду звернено стягнення, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, враховуючи, що вимога щодо письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Судом встановлено, що на час укладення договору іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - квартира, у неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виникло права власності чи права користування на таке житло, а відтак порушень прав та інтересів цих дітей щодо житла при вчиненні правочину іпотеки не було. Тому, їх виселення, з врахуванням встановлених обставин по справі, відбувається на підставі ч. 4 ст. 109 Житлового Кодексу УРСР із застосуванням положень ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку» .

Слід зазначити, що передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішеннявід 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_7 проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мали діти право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Так, судом встановлено, що відповідач з малолітніми дітьми на момент укладення договору іпотеки 25.10.2007 у квартирі зареєстровані не були, таким чином, їх права порушені не були.

Частинами 4,5 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо в т.ч. виселення дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як встановлено судом, Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради розгляд питання щодо розв`язання даного спору не відбувся у зв`язку з неявкою сторін на засідання комісії.

Згідно вимог частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей »неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Відповідно до частини другої-четвертоїстатті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У пункті 44 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 роз`яснено, що при винесенні рішень суди повинні враховувати положенняст. 32 ЦКУ,ст. 177 СК Ута ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», при цьому виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Суд також зауважує, що згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, повно, об`єктивно та безпосередньо в судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а їх достатність і взаємний зв`язок в сукупності, суд дійшов висновку, що позов є підставним і підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі Закону України «Про іпотеку», Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 81, 263- 265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник якого - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , законний представник якої - ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про примусове виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, стягнення 1 378,00 грн. витрат по оплаті судового збору- задоволити.

Виселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - невідомий, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - невідомий, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (, р/р НОМЕР_1 , місцезнаходження: 04655, м.Київ, вул. Вікентія Хвойки 21) - по 689 гривень судового збору з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 26.02.2020 року.

Суддя Пастернак І.А.