КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/1228/17 Головуючий 1 інстанція -Яровенко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/7839/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Сердюк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна, ОСОБА_2 про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до ТОВ «Старкпром», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу-державний реєстратор Джуринська Л.В. про скасування запису в державному реєстрі.

Свої позовні вимоги мотивувала, тим що 26 січня 2007 року між нею та ВАТ «Кредобанк» укладено іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинною В.В. за №70, іпотекою забезпечувалося виконання зобов`язань за кредитним договором №10 від 26 січня 2007 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та нею.

За вказаним договором, в іпотеку банку передано майнові права на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що належали їй на праві приватної власності.

На початку січня 2017 року до неї звернулися невідомі особи, які повідомили про те, що 29 грудня 2016 року ТОВ «Старкпром» набуло право власності на вказану вище земельну ділянку.

Вказала, що 29 грудня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. проведено державну реєстрацію права власності відповідача на вказану земельну ділянку, дане право набуто відповідачем на підставі договору іпотеки, серія та номер 70, виданий 26 січня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинною В.В.; договору про відступлення прав за договором іпотеки №2359, виданий 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П.; договору про відступлення прав за договором іпотеки №2365, виданий 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П.

Зазначає, що станом на 30 грудня 2016 року вона не отримувала від відповідача вимогу про усунення порушення, що грубо суперечить вимогам ст.35 Закону України «Про іпотеку».

Просила скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №18428244 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 з кадастровим номером :66:598:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; та визнати недійсним укладений ТОВ «Старкпром» та ОСОБА_2 договір іпотеки №56 від 13 січня 2017 року на земельну ділянку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Джуринською Л.В. 13.01.2017 року та зареєстрований в реєстрі за №33422972.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна, ОСОБА_2 про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки - відмовлено.

Скасовано арешт, накладений на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0, 062 га , кадастровий номер: :66:598:0030, яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Старкпром», згідно договору відступлення прав за договором іпотеки від 27.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 , посилається на те, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність правової підстави для набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку у зв`язку з порушенням процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також зазначила, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки в державному реєстрі існувала заборона на відчуження - арешт нерухомого майна.

Вважає, що укладений між відповідачем та ОСОБА_2 договір іпотеки спірної ділянки суперечить положенням статей 203, 215 ЦК України, оскільки вона не надавала згоди на передання прав на майно третім особам.

Просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та ухвалити новерішенняпро задоволення позовних вимог.

Справа слухалася судами різних інстанції неодноразово.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб які приймали участь у справі, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2007 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №10, за умовами якого банк видав позичальнику кредит у сумі 85 000,00 доларів США на строк до 01 січня 2027 року на придбання нерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0620 га, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 130-131).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 січня 2007 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашиною В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 70 (т. 1 а.с. 132-133), за умовами якого іпотеки є майнові права на земельну ділянку площею 0,0620 га, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1, яка стане власністю іпотекодавця після оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку.

26 травня 2016 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 10 від 26 січня 2007 року та договором іпотеки (т. 1 а.с.120-122).

27 травня 2016 року між ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс» та ТОВ «Старкпром» укладено договір про відступлення прав за договорами кредиту та іпотеки (т. 1 а.с. 123-124).

30 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким за ТОВ «Старкпром» зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку (предмет іпотеки).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна, ОСОБА_2 про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів порушення її прав та законних інтересів в частині укладення спірного договору іпотеки в частині зазначення доказів протиправного впливу на її права та інтереси, в результаті якого вона втратила майнові права на об`єкт.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Пунктом 5.1. договору іпотеки передбачено випадки набуття іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п.5.2. договору іпотеки іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів, - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 5.4.1 договору іпотеки, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передається іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця. Витрати на проведення експертної оцінки предмету іпотеки покладаються на іпотекодавця. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

У пункті 8.7. іпотечного договору сторони погодили, що усі повідомлення між сторонами здійснюються в письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм.

Таким чином у іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що спростовує доводи позивача про з порушення процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на відсутність правочину, а саме договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, остання не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 08.06.2016 року становила 2442367,73 грн., тому у ТОВ «Старкпром» виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність згідно з пунктами 5.1 -5.3, 5.4.1 договору іпотеки.

Тому, колегія суддів в ході перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційній інстанції, вважає, що рішення про реєстрацію права власності за ТОВ «Старкпром» на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства з огляду на таке.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотеко держателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У справі, що переглядається, встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки ТОВ «Старкпром» надало нотаріусу такі документи: договір іпотеки, посвідчений 26 січня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Пашиною В.В., за реєстровим №70; договір відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського МНО Новосад О.П. за реєстровим №2359; договір відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського МНО Новосад О.П. за реєстровим №2365; заяву-вимогу про повернення боргу за кредитним договором від 08 червня 2016 року, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Колесник О.І., за реєстровим №840; свідоцтво, видане 22 липня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Колесник О.І. за реєстровим номером №1302, про те, що 09 червня 2016 року заяву ТОВ «Старкпром» передано ОСОБА_1 щодо вимоги про повернення боргу за кредитним договором №10 від 26 січня 2007 року.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

08 червня 2016 року ТОВ «Старкпром» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального міського нотаріального округу Колесник О.І. із заявою про передання ОСОБА_1 заяви про вимогу повернення боргу за кредитним договором № 10 від 26 січня 2007 року, в якій зазначало, що за умовами договору іпотеки, банк, а тепер і компанія, має право, у випадку невиконання обумовлених кредитним договором та договорами забезпечення зобов`язань, звернути стягнення на заставлене майно (т. 1 а.с. 134-135).

Зазначену вимогу ОСОБА_1 отримала 13 червня 2016 року (т. 1 а.с. 107).

Колегія суддів не бере до уваги, посилання позивача на те, що вона знала про письмову вимогу про повернення боргу, проте, в той час вона перебувала в місцях позбавлення волі, не свідчить про порушення процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем не надано доказів виконання нею вимог п. 9.1. кредитного договору про повідомлення банку зміну місця проживання, інших обставин, здатних вплинути на виконання ним зобов`язань за цим договором, протягом трьох днів з моменту настання таких обставин.

Колегія суддів, вважає, що оскільки позивач не вчинила дії щодо погашення заборгованості, а наданими доказами підтверджено сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, отже ТОВ «Старкпром» не порушено вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку.

З огляду на це, безпідставними є доводи ОСОБА_1 про порушення процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо доводів незаконність запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, оскільки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки в державному реєстрі існувала заборона на відчуження - арешт нерухомого майна слід зазначити наступне.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Згідно п.4 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.5 ст. 24 Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Відповідно Витягу за результатами пошук інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна від 30 грудня 2016 року за №192758867, та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 30 грудня 2016 року за №77527661 щодо майна: земельна ділянка, кадастровий номер: :66:598:0030, інформація щодо накладення арешту відсутня. (а.с.128)

Крім того, згідно ст.10 Закону, державний реєстратор зобов`язаний перевірити наявність обтяження щодо нерухомого майна, а не заборони, які існують у його власника.

Установивши, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, ТОВ «Старкпром» надало нотаріусу передбачені Порядком документи та відсутні підстави для відмови у державній реєстрації, передбачені частиною першою статті 24 Закону, колегія суддів вважає, що державна реєстрація права власності предмета іпотеки за ТОВ «Старкпром» проведена з додержанням норм чинного законодавства.

Також судом першої інстанції вірно зауважено, що вимога про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку мала бути пред`явлена до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Джуринської Л.В., яка є державним реєстратором, що прийняла рішення про здійснення запису, а ТОВ Старкпром» не є суб`єктом, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації права. Разом з тим, клопотання про залучення приватного нотаріуса в якості співвідповідача в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Старкпром» була здійснена на підставі укладеного іпотечного договору та відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №18428244 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 з кадастровим номером :66:598:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також колегія суддів погоджується з відмовою в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки №56 від 13 січня 2017 року укладеного між ТОВ «Старкпром» та ОСОБА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Джуринською Л.В. оскільки, право власності за ТОВ «Старкпром» зареєстроване у відповідності до норм чинного законодавства, тому вимога про визнання недійсним договору іпотеки від 13 січня 2017 року, є похідною,

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Тому, доводи апеляційної скарги, апелянта не наводять жодних аргументів та не дають жодного доказу на підтвердження того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та безпідставним.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль