Єдиний унікальний номер 227/3797/19
Номер провадження 22-ц/804/722/20
Номер провадження 22-ц/804/722/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення

Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2019 року (ухваленого під головуванням судді Здоровиці О.В., повний текст рішення складено 04 грудня 2019 року ) у цивільній справі №227/3797/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом. В обґрунтування посилалося на те, що згідно укладеного договору б/н від 12.12.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 09 червня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 574517,79 грн..

Просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в сумі 117471,83 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 8652,76грн. та заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 108819,07 грн. за період з 12.12.2008 року по 31.07.2017 року.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 29 листопада 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6000 грн. та заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 1640 грн., а всього 7640 грн.. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду першої інстанції в частині заборгованості по процентах за користування кредитом, задовольнивши позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що ним надані належні та допустимі докази по справі, а відповідач не спростував розрахунок заборгованості, наданий банком. Зокрема відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку викладеними на банківському сайті, складає між ним та банком Договір. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та користуючись кредитною карткою, погодився з такими умовами договору та порядком зміни процентів за користування кредитом. Однак позичальник не виконував свої зобов`язання належним чином, що підтверджується наданими позивачем документами про розрахунок заборгованості за договором.

Також, на думку позивача суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за кредитом, чим допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 117471,83 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.12.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого банк відкрив для відповідача картковий рахунок у національній валюті України та надав йому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку зі сплатою 30 % за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В анкеті-заяві зазначена базова процентна ставка по кредиту 2,5% в місяць на залишок заборгованості за кредитом.

Цього ж дня відповідачка підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, тобто розмір процентної ставки за користування кредитом таким чином між сторонами погоджено.

Факт отримання кредиту та використання кредитної картки відповідачем не оспорюється.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із того, що сплату процентів за користування кредитом встановлено помісячно. Відповідач ознайомлена із розміром процентної ставки та погодилася із ним. Останній платіж було внесено 05.09.2016 року, з позовною заявою Банк звернувся до суду 10.09.2019 року, тому стягненню підлягає сума з урахуванням строку позовної давності та заяви відповідачки за період з 10.09.2016 року по 31.07.2017 року.

Висновок суду першої інстанції про те, що є підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом, який повинен застосовуватися при розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідає встановленим обставинам.

Визначаючи період, за який банк мав право заявляти вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із того, що із врахуванням заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, задоволенню підлягають позовні вимоги в межах трьох років за період з 10.09.2016 року по 31.07.2017 року (по день визначений в позовній заяві), оскільки останній платіж було внесено 05.09.2016 року, а з позовними вимогами Банк звернувся до суду 10.09.2019 року.

Проте такий висновок суперечить нормам матеріального права та встановленим обставинам.

У відповідності до положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 5 ст. 81 ЦПК України/.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.12.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. В анкеті-заяві зазначена базова процентна ставка по кредиту 2,5% в місяць на залишок заборгованості за кредитом. Кредит надавався на строк дії картки, що не заперечується Банком.

За кредитним договором було надано кредитні картки № НОМЕР_1 зі строком дії з 12.12.2008 року по 31.12.2011 року та за № НОМЕР_2 зі строком дії з 18.11.2010 року по 31.09.2014 року.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка 05.09.2016 року останній раз поповнила картковий рахунок в сумі 300 грн..

Банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 09 червня 2019 року в сумі 117471,83 грн., та складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 8652,76грн. та заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 108819,07 грн. за період з 12.12.2008 року по31.07.2017 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом суд першої інстанції не звернув уваги на те, що кредитна картка відповідачки діяла до вересня 2014 року, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки. А отже, задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається, у тому числі, із відсотків, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору.

Таким чином вимоги банку про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 12.12.2008 року по 31.07.2017 року в сумі 108819,07 грн., тобто поза межами строку дії договору є безпідставними.

Встановлено, що позивач мав право вимагати повернення процентів за користування кредитом за період з 12.12.2008 року по 30 вересня 2014 року. Відповідач в судовому засіданні заявила про застосування строку позовної давності.

З урахуванням викладеного до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення чинного законодавства щодо позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, і правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюється дією саме цієї статті.

Картка діяла до вересня 2014 року, а до суду з такими вимогами Банк звернувся лише 10.09.2019 року, тобто з пропуском встановленого законодавством строку позовної давності, що не враховано судом першої інстанції.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити у позові з цих підстав, встановивши, що позивачем Банком строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Відповідачкою під час розгляду справи в суді першої інстанції в поясненнях, які вона надавала 31 жовтня 2019 року заявлено вимогу про застосування строку позовної давності (а.с.44).

Таким чином, Банк, на який покладено обов`язок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні не підтвердив належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин через які цей строк пропущено, також Банком не надано доказів з приводу переривання строків давності.

Відповідно до положень частини 4статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги,якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того,що судом першої інстанції не стягнуто заборгованість по процентах за користування кредитом в повному обсязі.

Однак під час розгляду апеляційної скарги встановлено, що судом першої інстанції допущено в цій частині позовних вимог неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та правильного застосування в даному випадку норм матеріального права, які регулюють виниклі правовідносини і ухвалення нового рішення.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції,

обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 1640 грн. з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині та відповідно зміною рішення суду в частині визначення загальної суми заборгованості за кредитним договором з 7640 грн. на 6000 грн..

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в оспорюваній частині не підлягають задоволенню, тому розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає компенсації пропорційно задоволеним вимогам, а саме в сумі 98,16 грн.. Таким чином підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого судового збору з 124,94 грн. на 98,16 грн..

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 117471,83 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 368,369, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 29 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом скасувати.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом відмовити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 29 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 загальної заборгованості за кредитним договором змінити з 7640 грн. на 6000грн..

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 29 листопада 2019 року в частині розміру компенсації судового збору змінити з 124,94 грн. на 98,16 грн..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: