КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/4006/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів: Білич І.М., Сержанюка А.С.,

при секретарі - Перебитюку А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», державного реєстратора Мосійчук Оксани Василівни про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора Мосійчук О.В., про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру - задоволена заява ОСОБА_1 та забезпечено позов шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме - на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 93,8 кв.м., зареєстровану на праві власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»); заборонено Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» відчужувати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 93,8 кв.м., вчиняти дії по розпорядженню квартирою зі зняттям з реєстраційного обліку та виселенню всіх її мешканців, у тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, дарування, передавати в іпотеку, проникати у квартиру без згоди ОСОБА_1 , вселяти інших осіб, користуватися квартирою будь-яким способом без згоди ОСОБА_1 ; заборонено Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» здійснювати дії щодо відключення трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 від електричних мереж, газопостачання, комунікацій.

Не погоджуючись із ухвалою суду, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», (далі - АТ «Альфа-Банк»), що є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали, порушення при її постановленні норм процесуального права. Скарга мотивована відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову, як і відсутністю доказів про намір АТ «Альфа-Банк» провести відчуження квартири на користь третіх осіб, на що безпідставно посилається заявник. Судом не враховано дотримання збалансованості інтересів сторін, проігноровано міжнародні норми та принципи верховенства права, справедливості і змагальності. Суд не врахував судову практику, зокрема висновки Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 752/6255/18, у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 7127/220/19.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заявник заперечує доводи апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

В суді апеляційної інстанції позивач та представник позивача адвокат Гайдак О.В. поданий відзив на апеляційну скаргу та викладені в ньому доводи підтримали, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що підтверджується телефонограмою та оголошенням про виклик, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам, оскаржувана судова ухвала в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 93,8 кв.м., зареєстровану на праві власності за АТ «Укрсоцбанк»; заборонити АТ «Укрсоцбанк» відчужувати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 93,8 кв.м., вчиняти дії по розпорядженню квартирою зі зняттям з реєстраційного обліку та виселенню всіх її мешканців, у тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, дарування, передавати в іпотеку, проникати у квартиру без згоди ОСОБА_1 , вселяти інших осіб, користуватися квартирою будь-яким способом без згоди ОСОБА_1 ; заборонити АТ «Укрсоцбанк» здійснювати дії щодо відключення трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 від електричних мереж, газопостачання, комунікацій.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що в провадженні Деснянського районного суду міста Києва знаходиться його позовна заява до ПАТ «Укрсоцбанк», державного реєстратора Мосійчук О.В., про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру. Позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що до моменту прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора він був власником спірної квартири. Реєстратор прийняв рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру всупереч вимогам ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто без належних документів. Крім того, вказана квартира є постійним місцем проживання позивача, однак його вже декілька разів намагались примусово виселити, вимагали забрати речі та покинути квартиру, погрожували фізичною розправою, вимикали електроенергію. Враховуючи той факт, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про власника спірної квартири - ПАТ «Укрсоцбанк» у позивача є всі підстави вважати, що ними можуть бути вчинені дії щодо подальшого відчуження квартири, що може призвести до утруднення чи навіть до неможливості виконання рішення суду.У зв`язку з цим просив суд вжити заходи забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири та заборони відповідачу вчинення дій.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що з урахуванням предмету спору та наявності об`єктивної можливості відчуження відповідачем спірної квартири, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками судді першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінкуобґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст. 11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суддя першої інстанції обґрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.

При цьому суд виходив із того, що між сторонами виник спір щодо законності набуття права власності на спірну квартиру відповідачем та імовірної можливості її відчуження останнім під час вирішення спору, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду в частині необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 93,8 кв.м., зареєстровану на праві власності за АТ «Укрсоцбанк», і вважає, що даний вид забезпечення позову стосується і пов`язаний із позовними вимогами позивача про скасування рішення про державну реєстрацію за відповідачем права власності на нерухоме майно, а накладення арешту на квартиру є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення та ефективного захисту прав позивача, а також перешкоджання спричинення їм значної шкоди.

При вжитті заходів забезпечення позову, судом обґрунтовано враховано як зміст вимог позивача, які полягають у оспоренні законності реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно, так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

При цьому, колегія суддів враховує, що даний захід не є тотожним позовним вимогам, не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Альфа-Банк» є власником спірної квартири, документи, які підтверджують його право власності на спірну квартиру, на даний час не оспорені і є чинними, а тому вжиті судом заходи забезпечення позову порушують його право власності, гарантоване ст.41 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.149-150 ЦПК України передбачають можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема, шляхом накладення арешту на спірне майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України (ст.41) і діючому законодавству.

При цьому, колегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи скаржника права власності на належне йому майно у вигляді квартири. Накладення арешту на спірне майно за своїм змістом полягає у обмеженні права особи лише розпорядитися майном (провести його відчуження), проте не позбавляє апелянта права володіння і користування цим майном.

Це стосується і посилань скаржника на порушення його права на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку, втручання у право власності відповідача у вигляді обмеження на відчуження майна здійснене згідно із законом і було пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що право власності відповідача не оспорюється, а предметом спору є лише реєстраційні дії, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, необґрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру у відповідача виникло саме у зв`язку із вчиненням реєстраційних дій, а не у зв`язку із укладенням якихось цивільно-правових угод по набуттю права власності, а відтак оскарження цих реєстраційних дій та записів призведе до позбавлення його права власності.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки відсутні докази про намір відповідача провести відчуження спірної квартири є необґрунтованими з наступних міркувань.

Власник спірної квартири в будь-який час має можливість провести відчуження належної йому квартири.

Набуття права власності АТ «Альфа-Банк» на спірну квартиру пов`язане із зверненням стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із неповерненням позичальником ОСОБА_1 отриманих кредитних коштів, які останній має намір у такий спосіб повернути, що у свою чергу дає достатні підстави вважати, що з метою отримання грошових коштів апелянт може провести відчуження спірної квартири.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані посилання скаржника на невідповідність судового рішення постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 752/6255/18, постанові від 03 липня 2019 року по справі № 7127/220/19, оскільки в даних справах встановлені інші фактичні обставини. Так, скасовуючи вжиті заходи забезпечення позову, Верховний Суд послався на недоведеність намірів відповідача відчужити спірне майно з огляду на відсутність наведення відповідного обґрунтування у заяві позивача. В даній справі заявник належним чином обґрунтував підстави своєї заяви, пославшись на наявність вагомих підстав вважати, що відповідач виконає відчуження квартири і мотивував це в заяві.

Окрім того, відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що у цілому ряді рішень (постанов та ухвал) Верховного Суду у справах щодо застосування заходів забезпечення позову у справах, пов`язаних із оскарженням особами реєстраційних дій по реєстрації за кредитором прав власності на нерухоме майно, а саме: від 11 жовтня 2019 року у справі № 202/2666/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 367/5303/19, від 05 грудня 2019 року у справі № 199/3924/19, сформовано висновок про правильність вжиття таких заходів з огляду на те, що предметом спору у даній справі є вимоги щодо скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся.

Водночас, колегія суддів не може погодитися із застосуванням судом таких заходів забезпечення позову, як заборона відповідачу вчиняти дії по розпорядженню квартирою зі зняттям з реєстраційного обліку та виселенню всіх її мешканців, у тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, дарування, передавати в іпотеку, проникати у квартиру без згоди ОСОБА_1 , вселяти інших осіб, користуватися квартирою будь-яким способом без згоди ОСОБА_1 ; заборони відповідачу здійснювати дії щодо відключення трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 від електричних мереж, газопостачання, комунікацій.

Вживаючи такі заходи забезпечення позову, суд не звернув уваги на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до ст.7 якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється виключно на підставі заяви цієї особи чи її представника або відповідного судового рішення, що подаються до органу реєстрації.

Таким чином, зняття з реєстрації можливе лише за заявою самого позивача, а не відповідача, а відтак, вжиті заходи не пов`язані із виконанням можливого рішення чи захистом прав позивача і відповідно не ґрунтуються на законі.

Окрім того, забороняючи відповідачу вчиняти дії направлені на виселення мешканців із вказаної квартири, суд першої інстанції не врахував їх співмірність та відповідність вимогам законодавства, яке регулює відносини власності, а також ступінь пропорційності втручання вжитими заходами у право власності відповідача та урахування його інтересів.

Згідно положень ст.109 ЖК України виселення відбувається в судовому порядку, а відтак, заборонивши втручатися і вживати дії по виселенню, суд фактично втрутився у права власника на подачу позову до суду, що є порушенням ч.1 ст.4 ЦПК України, яка гарантує кожній особі право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи апеляційну скаргу, колегія суддів відповідно до приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так, згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Суд наведеного не врахував і постановив необґрунтовану ухвалу у вказаній частині.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду в частині заборони відповідачу вчиняти дії по розпорядженню квартирою зі зняттям з реєстраційного обліку та виселенню всіх її мешканців, у тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, дарування, передавати в іпотеку, проникати у квартиру без згоди ОСОБА_1 , вселяти інших осіб, користуватися квартирою будь-яким способом без згоди ОСОБА_1 ; заборони відповідачу здійснювати дії щодо відключення трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 від електричних мереж, газопостачання, комунікацій, підлягає до скасування.

Вирішуючи заяву позивача в цій частині, колегія суддів вважає, що заява не підлягає до задоволення з викладених вище підстав, а саме у зв`язку із відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову та їх непропорційністю щодо втручання у здійснення відповідачем права власності на належне йому нерухоме майно.

В іншій частині колегія суддів залишає ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року без змін.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року в частині заборони Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» відчужувати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 93,8 кв.м., вчиняти дії по розпорядженню квартирою зі зняттям з реєстраційного обліку та виселенню всіх її мешканців, у тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, дарування, передавати в іпотеку, проникати у квартиру без згоди ОСОБА_1 , вселяти інших осіб, користуватися квартирою будь-яким способом без згоди ОСОБА_1 ; та в частині заборони Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» здійснювати дії щодо відключення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 від електричних мереж, газопостачання, комунікацій скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

В решті, ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

А.С. Сержанюк