Справа № 167/41/20 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/1096/20 Категорія: 66 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Осіпука В.В.,

з участю секретаря судового засідання Ковалько О.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього: ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 17 червня 2020 року ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що проживає в квартирі АДРЕСА_1. Дане житлове приміщення відноситься до державного житлового фонду та перебуває у комунальній власності Рожищенської міської ради. Згідно з довідкою №2315 від 11.09.2019 року, виданою Рожищенською міською радою, вона є уповноваженим наймачем вказаної квартири. Разом з тим, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані також відповідачі по справі ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_5 та їхній син ОСОБА_6. Останні понад двадцять років в даній квартирі не проживають, не беруть участі в її утриманні, не цікавляться технічним станом житлового приміщення, не несуть витрати по оплаті за комунальні послуги, хоча своєю реєстрацією прямо впливають на їх розмір.

Покликаючись на те, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5, вже протягом тривалого часу, без поважної причини, не проживають в спірній квартирі, тому просить суд визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 17 червня 2020 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції у зв'язку з неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову в даній справі відмовити.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позову.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі разом з малолітньою дитиною без поважних причин більше шести місяців не проживають у спірному приміщенні, а отже втратили право на користування цим житлом.

Однак, до такого висновку місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Рожище.

Згідно з довідкою № 2315 від 11.09.2019 року, виданою Рожищенською міською радою, позивач ОСОБА_4 є уповноваженим власник (співвласник, наймач) вказаної квартири. Разом з тим, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані також відповідачі по справі ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_5 та їхній син ОСОБА_6 (а.с.7).

Відповідно до акту обстеження №35 від 07.10.2019 року на предмет проживання в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з 1997 року за даною адресою не проживають В акті наявна відмітка про опитування сусідів, які підтвердиди не проживання відповідачів за спірною адресою.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 126 ЖК Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.(ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З пояснень сторін судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином власника спірної квартири, який помер, позивач по справі є другою дружиною батька ОСОБА_2 Після смерті батька між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки, позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні даним житловим приміщенням, що підтверджується рішенням суду від 29 жовтня 2009 року, яким зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Твердження відповідача про те, що чиняться перешкоди в користування спірною квартирою підтверджуються також його зверненнями до правоохоронних органів, щодо невиконання рішення суду та недопущення його до спірного приміщення.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду даної цивільної справи, відповідач ОСОБА_2 разом з сім'єю мешкає в м. Луцьку де винаймає житло, тобто свого житла відповідачі не мають, спірне приміщення є єдиним житлом де зареєстровані відповідачі.

В суді апеляційної інстанції відповідач вказував, що у нього відсутній ключ від вхідних дверей квартири, оскільки в певний момент позивачем було змінено замка, а відтак він не має можливості вільно попасти в спірну квартиру. Вказував, що як ОСОБА_4 чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, право на яке він має, так і особа з якою вона на даний час у цій квартирі проживає - ОСОБА_7, зокрема: його не впускають в квартиру, висловлюють погрози у випадку його наполягання на вселенні з сім'єю в дане житло. При цьому, бажаючи зберегти родинні стосунки та прагнучи вирішити спірне питання в позасудовому порядку не наполягав на примусовому вселенні, а за проханням позивача вів з нею переговори щодо вирішення спірного питання. Проте позивач ведучи з ним переговори, одночасно звернулась з даним позовом до суду, не повідомивши його, а суд вирішив спір без його належного повідомлення. Такі пояснення відповідача представником позивача не заперечувались та не спростовувались.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач при зверненні до суду з даним позовом, вказала адресу відповідача: АДРЕСА_1, достовірно знаючи про відсутність за даною адресою ОСОБА_2, а відтак неможливість отримання ним судових повісток. При цьому в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 вказав, що ОСОБА_4 була відома адреса його фактичного проживання та номери телефону за яким можна було його повідомити.

Звертаючи до суду з позовом ОСОБА_4 не надала належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б свідчили про неповажність причин не проживання відповідачів за спірною адресою. Акт №55 від 07.10.2019 року, складений членами виконавчого комітету Рожищенської міської ради, не є беззаперечним доказом, який підтверджує вимоги позивача, оскільки носить формальних характер, складений зі слів позивача та сусідів, які повідомивши про не проживання відповідачів за спірною адресою, не вказували про дійсні причини такого не проживання з підстав їх необізнаності.

Доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача та наявні в матеріалах справи письмові докази, на думку колегії суддів, свідчать про обґрунтованість твердження ОСОБА_2 про неможливість проживання за спірною адресою з підстав того, що ОСОБА_4 чиняться перешкоди в такому проживанні протягом тривалого проміжку часу.

Звернення ОСОБА_2 до суду та правоохоронних органів, подання апеляційної скарги на оскаржуване судове рішення, відсутність іншого житла свідчать про не втрату ним інтересу до квартири АДРЕСА_1, право на яку разом з членами його сім'ї він набув у передбаченому законом порядку.

Встановивши, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_2 не проживають у спірній квартирі, а позивач належними та допустимими доказами не довела, що вони не проживають понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що сам факт не проживання відповідачів у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

Крім того суд першої інстанції визнав таким, що втратив право користування житловим приміщенням малолітнього сина відповідачів ОСОБА_6.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_6 2011 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув право користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з батьками, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 до малолітньої дитини про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що малолітній ОСОБА_6 2011 року народження, не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його такими, що втратив право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_6 2011 року народження, набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 зазначав, що іншого житла він, ОСОБА_5 та їх неповнолітня дитина, ніж спірна квартира, не мають.

Оцінюючи поважність причин відсутності малолітнього сина ОСОБА_6 2011 року народження, у спірній квартирі, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, хоча з`ясування цього питання має важливе значення для правильного вирішення справи.

Отже, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив зібраних у справі доказів, тому оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості судового рішення.

З врахуванням наведених обставин, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 та їх малолітній син ОСОБА_6 не проживають у спірній квартирі з поважних причин, а тому з огляду на наведене, їх не можна вважати такими, що втратив право на користування жилим приміщенням по місцю реєстрації за адресою : АДРЕСА_1.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про задоволення позову ОСОБА_4 ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні її позову.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права

З врахуванням викладеного, задоволення апеляційної скарги та відмова у задоволені вимог позивача у повній мірі забезпечить права відповідачів гарантовані їм Конституцією України, з врахуванням норм права які регулюють дані правовідносини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_4 в користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 1261,20 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 17 червня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього: ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1261 (тисячу двісті шістдесят одну) грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді