Дата документу 30.11.2020 Справа № 334/5365/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5365/20 Головуючий у 1 інстанції Фетісов М.В.
Провадження №22ц/807/3464/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року по справі за заявою Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року КП «ВРЕЖО № 7» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою КП «ВРЕЖО № 7».

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції керувався приписами п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, зазначивши, що заяву подано з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу, оскільки заявником не додано договір, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Судом першої інстанції зазначено, що договір реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги, долучений заявником, не є договором про надання житлово-комунальних послуг. Він підтверджує лише визнання боржником боргу, через що суд не може перевірити наявність між сторонами договірних правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг. Крім цього, зазначений договір не містить відомостей щодо періоду, за який виникла заборгованість, визнана боржником, що не дає суду можливості перевірити - чи не пройшов з моменту виникнення права вимоги строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, КП «ВРЕЖО № 7» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просять скасувати ухвалу судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року про відмову у видачі судового наказу, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги КП «ВРЕЖО № 7» зазначають, що до заяви про видачу судового наказу надано копію договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 25 січня 2017 року, укладеного між КП «ВРЕЖО № 7» та ОСОБА_1 , а також бухгалтерську довідку про нарахування та сплату Боржником заборгованості за Договором. Відповідно до п. 1 цього Договору, громадянин визнає суму боргу у розмірі 6014,84 грн., що утворилась по особовому рахунку № НОМЕР_1 станом на 01 жовтня 2017 року, а Підприємство надає громадянину розстрочку у погашенні заборгованості з квартирної плати та плати за комунальні послуги з січня 2017 року до повного погашення боргу по 200 грн. Отже, підписавши цей договір, ОСОБА_1 засвідчила, що не має заперечень проти наявної заборгованості у розмірі 6014,84 грн. Таким чином, заявником попри відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг надано до заяви документи, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Посилання суду першої інстанції про неможливість перевірити чи не пройшов з моменту виникнення права вимоги строк, який перевищує позовну давність вважають таким, що суперечить положенням ЦК України, оскільки з моменту підписання договору про реструктуризацію заборгованості перебіг позовної давності почався заново.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 28 жовтня 2020 року (а.с. 31-32) особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на вищезазначену апеляційну скаргу.

Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 ЦПК України.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України).

Згідно з пп.3 та 4 ч.3 ст.163 ЦПК до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (у тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до пп.1 та 8 ч.1 ст.165 ЦПК суддя відмовляє у видачі наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог ст.163 кодексу або якщо з поданої заяви не вбачається виникнення чи порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву.

Так, у п.п. 9, 13 роз`яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 за № 14, ідеться про обов`язок довести фактичне надання послуг. Так, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне їх надання та отримання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Оскільки заборгованість згідно заяви про видачу судового наказу виникла станом на 01 жовтня 2017р., то застосуванню до цих правовідносин підлягає ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24.06.2004р.

У відповідно до положень статті 19 вказаного Закону,відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах;учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник; виробник послуг може бути їх виконавцем;виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальнаорганізація); виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення; особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Частиною 3статті 20вказаного Закону передбачено,що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з ч. 1, 2 ст.29 Закону України від 24.06.2004 №1875-IV, договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) з іншим виконавцем.

У частині першій статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Між тим, договору про надання житлово-комунальних послуг заявник до заяви не додає, як це передбачено п. 3 ч. 3 статті 163 ЦПК України.

У заяві представник КП «ВРЕЖО №7» як на законність своїх вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилається на укладений між сторонами договір реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно з яким боржник має перед КП «ВРЕЖО №7» заборгованість у сумі 6014,84 грн., яка виникла станом на 01.10.2017, з якої не сплачено на теперішній час 4014,84 грн.

Але суд з урахуванням вище наведених положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» правильно визнав, що вказаний договір не є договором про надання житлово-комунальних послуг, а підтверджує лише визнання боржником якогось боргу, а тому не може підмінити собою саме договір, за яким надавачем (виконавцем) послуг виступає заявник.

Отже, суд обґрунтовано зазначив, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг позбавляє його можливості перевірити наявність між сторонами договірних правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг, зокрема, встановити їх функціональне призначення, а відтак і безспірність вимог заявника.

Крім того, вказаний вищезазначений договір сторін не містить у своєму тексті чи у додатках до нього й інформації про розрахунок суми основної заборгованості у розмірі 6014,84 грн., зокрема, із чого саме вона складається, за які комунальні послуги нарахована, за якими тарифами та за який саме період.

При цьому, колегія вказує, що посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутність такого договору не звільняє боржника від оплати за фактично надані послуги, є обґрунтованими для вирішення питання щодо заборгованості у інший спосіб (позасудовому порядку, позовному судовому порядку), але не у порядку наказного провадження, для якого наявність такого договору є обов`язковою. А тому договір про реструктуризацію може бути іншим письмовим доказом заборгованості, але не може підмінити договір про надання житлово-комунальних послуг, у якому, серед інших, як істотну умову має бути визначено функціональне призначення цих послуг, їх перелік, порядок нарахування.

Крім цього, з договору про реструктуризацію заборгованості не вбачається можливим встановити, за який саме період утворилась заборгованість у розмірі 6014,84 грн., що визначена в тексті договору про реструктуризацію.

Тож, питання заявленого спірного періоду часу утворення заборгованості підлягає з`ясуванню не в форматі видання судового наказу, а в порядку позовного (загального чи спрощеного) провадження із з`ясуванням позиції сторін, наявності доводів і заперечень, тобто з дотриманням процесуальних гарантій права на судовий захист.

В апеляційній скарзі заявник посилається на безспірність втіленої в договорі від 25 січня 2017 року суми заборгованості, яку визнав боржник.

З таким доводом колегія суддів не може погодитись, оскільки за своєю природою договір про реструктуризацію заборгованості віднесений до категорії оспорюваних правочинів (ч. 3 ст. 215 ЦК України) і боржник вправі заперечувати проти його умов. Боржник в даному випадку має право як погодитись із тезою про безспірність його зобов`язання за договором про реструктуризацію заборгованості, так і заперечувати проти суми, періоду заборгованості, користуючись правами і можливостями, в тому числі і унормованими ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Такі питання не можуть бути з`ясовані в площині безумовної видачі судом наказу про стягнення заявленої суми заборгованості.

Більш того, твердження в заяві КП «ВРЕЖО № 7» у заяві про видачу наказу з приводу того, що споживачем ОСОБА_1 не виконуються умови цього договору про реструктуризацію заборгованості опосередковано окреслюють ситуацію, при якій споживачем не визнаються положення цих умов.

Ці питання, поряд із з`ясуванням періоду утворення заборгованості, також мають бути з`ясовані під час розгляду спору, що вирішується в позовному провадженні.

В апеляційній скарзі заявник вказує на те, що в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України укладенням договору про реструктуризацію заборгованості переривається сплив строк позовної давності. Але до такого висновку суд міг дійти лише після з`ясування всіх обставин справи, перевірки заявлених вимог і заперечень сторін, їх аргументів, пояснень і міркувань щодо предмета спору, що притаманно позовному провадженню і неможливо учинити в формі видачі судового наказу.

Враховуючи, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог ст.163 ЦПК України, на підставі п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України у видачі судового наказу судом правомірно відмовлено.

Із урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, у зв`язку з чим в порядку ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 30 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: