Справа № 755/3532/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гончарука В. П.

за участі секретаря Гриценко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання додаткових угод до договору позики недійсними, суд, -

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача : ОСОБА_4 ;

представник відповідча: ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить суд визнати недійсними правочини, а саме: Додаток № 1 від 04.02.20 року до договору позики від 06.02.2015 року, Додаткову угоду №2 від 22.08.2016 року до договору позики від 06.02.2015 року, Додаткову угоду №3 від 20.02.2017 року до договору позики від 06.08.2015 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та які укладені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.08.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики про передачу у власність 8 700,00 Доларів США, з остаточним поверенням до 06.02.2016 року. Окрім того, між сторонами було укладено договір іпотеки під забезпечення зобов`язань за договором позики від 06.08.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передає в іпотеку ОСОБА_2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2487 га. По АДРЕСА_1 . Зазначає, що за алресою домоволодіння проживають рідні позивача дід та баба та іншого житла у неї та її рідних не має.

У зв`язку з частковим порушенням умов договору позики від 06.08.2015 року в частині повернення грошових коштів, відповідач наполегливо запропонувала 04.02.2016 року додатково підписати Додаток № 1 до договору позики від 06.02.2015 року, відповідно до якого позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 додатково прийняв у власність 8 700,00 Доларів США, що еквівалентно 236 640,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 17 400,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 24.08.2016 року.

Повторно у зв`язку з частковим порушенням умов договору позики від 06.08.2015 року в частині повернення грошових коштів, відповідач наполегливо запропонувала 22.08.2016 року додатково підписати Додаткову угоду №2 від 22.08.2016 року до договору позики від 06.02.2015 року, відповідно до якої позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 додатково прийняв у власність 8 700,00 Доларів США, що еквівалентно 236 640,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 26 100,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 22.02.2017 року.

Повторно у зв`язку з частковим порушенням умов договору позики від 06.08.2015 року в частині повернення грошових коштів, відповідач наполегливо запропонувала 20.02.2017 року додатково підписати Додаткову угоду №3 від 20.02.2017 року до договору позики від 06.02.2015 року, відповідно до якої позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 додатково прийняв у власність 14 832,00 Доларів США, що еквівалентно 403 512,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 40 935,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 20.08.2017 року.

Зазначає, що уклала дані правочини під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки не могла дозволити, щоб її рідні дід та баба залишилися без житла, яке перебувало і іпотеці.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року відкрито провадження у даній справ та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року, закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви та доказів наданих до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на доводи викладені у змісті відзиву на позовну заяву, в якому спростовані вимоги сторони позивача.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено, 06.08.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики про передачу у власність 8 700,00 Доларів США, з остаточним поверенням до 06.02.2016 року.

06.08.2015 року між сторонами було укладено договір іпотеки під забезпечення зобов`язань за договором позики від 06.08.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передає в іпотеку ОСОБА_2 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2487 га., по АДРЕСА_1 .

04.02.2016 року сторони підписали Додаток № 1 до договору позики від 06.08.2015 року, відповідно до якого позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 додатково прийняв у власність 8 700,00 Доларів США, що еквівалентно 236 640,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 17 400,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 24.08.2016 року.

В подальшому, 22.08.2016 року сторони уклали Додаткову угоду №2 від 22.08.2016 року до договору позики від 06.08.2015 року, відповідно до якої позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 додатково прийняв у власність 8 700,00 Доларів США, що еквівалентно 236 640,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 26 100,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 22.02.2017 року.

В подальшому 20.02.2017 року сторони уклали Додаткову угоду №3 від 20.02.2017 року до договору позики від 06.08.2015 року, відповідно до якої позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 додатково прийняв у власність 14 832,00 Доларів США, що еквівалентно 403 512,00 грн., таким чином загальна сума боргу склала 40 935,00 доларів США, остаточне повернення боргу не пізніше 20.08.2017 року.

Отримання коштів позивачем від відповідача за договором позики 06.08.2015 року та додатковими договорами до нього підтверджується розписками складеними позивачем, долученими до матеріалів спраи.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому, відповідно до ст. 233 ЦК правочин, здійснений внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти збігу тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно ч. 1. ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Правочин, визначений ст. 233 ЦК, належить до оспорюваних, тобто може бути визнаний недійсним лише за позовом потерпілої сторони або іншої заінтересованої особи, тому правила цієї статті можуть бути застосовані лише до дво- або багатосторонніх договорів.

Згідно з цією статтею для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність одночасно двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Отже, для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, що суд в даній справі вбачає.

Судом встановлено, що позивач свідомо погодилася на укладення спірних правочинів, частково сплачувала заборгованість за договором позики та додатковими договорами до нього, визнає часткову заборгованість за договором позики, окрім того не підтверджує жодними документами, що спірні правочини були укладені під впливом тяжкої для неї обставини або вкрай не вигідних умовах, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Разом з тим, самі лише твердження позивача про укладення спірних правочинів під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах не є в розумінні ч. 2 ст. 76 ЦК України засобом доказування. Наявність обставин, які зумовлюють недійсність правочину відповідно до ст. 233 ЦК України, спростовуються обставинами справи і поданими відповідачем доказами.

При цьому, умови Додатку № 1 від 04.02.20 року до договору позики від 06.02.2015 року, Додаткової угоди №2 від 22.08.2016 року до договору позики від 06.02.2015 року, Додаткової угоди №3 від 20.02.2017 року до договору позики від 06.08.2015 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , погоджені сторонами, затверджені їхніми підписами та викладені у формах угод позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов"язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображені у спірних правочинах, що є невід`ємною частиною договору позики.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання додаткових угод до договору позики недійсними - не підлягають задоволенню, оскільки укладення спірних правочинів на визначених у них умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 202-205, 208, 215, 233, 525, 526, 552, 610, 625, 640, 1046-1050 ЦК України, та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання додаткових угод до договору позики недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 9 листопада 2020 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 , місце проживання : АДРЕСА_1 :

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_2

Суддя: