ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8535/20 Справа № 216/2539/20 Суддя у 1-й інстанції - Сидорак В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
УХВАЛА

25 листопада 2020 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Широківська районна державна адміністрації Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року, ухваленого суддею Сидорак В.В. в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про стягнення вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що не була виплачена при припиненні трудового договору.

В обґрунтування позову зазначив, що 26 травня 2015 року він був призначений на посаду голови Широківської районної державної адміністрації, вказана посада на той час відносилася до третьої категорії посад державних службовців згідно приписів абз.4 ч.2 ст.25 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, який діяв до 01 травня 2016 року, та за яким він, як державний службовець мав право користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією та законами, зокрема КЗпП, який згідно ст.ст.1,3,4 регулює трудові відносини всіх працівників.

Починаючи з 01 травня 2016 року, згідно абз.4 п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889- VIIІ, посада голови Широківської райдержадміністрації відносилася до посад державної служби категорії «А».

Законом України від 09 листопада 2017 року №2190-VIIІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань проходження державної служби», який набрав законної сили 15 листопада 2017 року, голови місцевих державних адміністрацій втратили статус державного службовця.

Під час припинення повноважень позивача, як голови Широківської райдержадміністрації його трудові відносини регулювалися Конституцією України, Законом України «Про місцеві державні адміністрації», та КЗпП України, зокрема п.5 ч.1 ст.41, ст.44 КЗпП України, які гарантують виплату працівникові вихідної допомоги в разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Під час звільнення позивача, йому не було виплачено вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку, чим порушено ч.1 ст.55 Конституції України, п.2 ч.1 ст.3 ЦК України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Враховуючи наведене просив суд стягнути на його користь з Широківської районної державної адміністрації вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що не була виплачена при припиненні трудового договору.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про стягнення вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що не була виплачена при припинення трудового договору відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави, судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, його невідповідність вимогам ст.3, ч.2 ст.19, ст.21, ч.1 ст.55, п.1 ч.3 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.1, п.5 ч.1, ст.3, ст.4 ЦК України, ст.ст.1,2,6,10,12, ч.ч.1,2,4,5 ст.263 ЦПК України, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги до Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області.

При цьому, скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що до виниклих правовідносин сторін неможливо застосувати приписи пункту 5 частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), з причин того, що частину першу цієї статті було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України від 13 травня 2014 року №1255-VІІ (далі Закон №1255-VІІ), є хибним.

Позивач, посилаючись на правові норми, встановлені, зокрема: у ст.26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР №2148- VІІІ від 19.10.1973), статті 1, 3 КЗпП України, статті 81, 82 ЦК України, вказує на те, що Закон №1255-VІІ не містить будь-яких обмежень щодо застосування п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України стосовно посадових осіб юридичних осіб публічного права, якою є Райдержадміністрація, яка як юридична особа наділена цивільною правоздатністю та дієздатністю, які передбачають набуття Райдержадміністрацією відповідних цивільних прав та обов`язків, що виникають з моменту її створення та які вона здійснює через свої органи, відповідно до закону. Наголошує на тому, що навіть, якщо припустити, що Закон №1255-VІІ не стосується діяльності юридичних осіб публічного права, то у цьому випадку виявляється хибним висновок суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин норм законодавства про працю.

Скаржник зазначає, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції фактично ввів непередбачені чинним законодавством юридичну нерівність осіб щодо зобов`язань та юридичну нерівність фізичних осіб щодо власних прав, що суперечить ч.2 ст.19 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач Широківська районна державна адміністрація Дніпропетровської області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, як таку, що не відповідає фактичним обставинам справи, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване залишити без змін. При цьому, відповідач вказує, що ОСОБА_1 був звільнений з посади Президентом України за ініціативою Широківської районної ради, а не з ініціативи Широківської районної державної адміністрації, як уповноваженого органу. Окрім того, вказує, що умови надання та розмір вихідної допомоги у разі припинення трудового договору визначено статтею 44 КЗпП України, відповідно до якої підстави для виплати вихідної допомоги у разі припинення трудового договору за статтею 118 Конституції України не передбачено. Отже, не виплативши позивачеві вихідну допомогу при звільненні, Широківська райдержадміністрація не порушила його трудових прав, тому немає підстав для оскарження дій відповідача у невиплаті вихідної допомоги. Окрім того, відповідач наголошує на тому, ОСОБА_1 оскаржував рішення про висловлену йому недовіру Широківською районною радою в Дніпропетровському окружному суді, в Дніпропетровському апеляційному адміністративному суді та Верховному суді України.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із закриттям провадження по справі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до трудової книжки, ОСОБА_1 з 02 червня 2015 року призначений на посаду голови Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, повноваження якого були припинені 31 серпня 2018 року, відповідно до частини 10 статті 118 Конституції України (а. с. 6).

Згідно рішення Широківської районної ради Дніпропетровської області від 17.01.2018 року, голові Широківської районної державної адміністрації ОСОБА_1 , висловлено недовіру (а. с. 48).

Відповідно до Розпорядження Президента України від 28 серпня 2018 року №124/2917-рп, на підставі частини десятої ст.118 Конституції України прийнято відставку голови Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_1 (а. с. 60).

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року, залишено без змін рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 15 травня 2018 року, яким відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про скасування рішення Широківської районної ради від 17 січня 2018 року (а. с. 61-64, 69-84).

Листами від 07 вересня 2018 року та від 14 вересня 2018 року ОСОБА_1 звертався до Широківської районної державної адміністрації, з вимогою виплатити йому вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (а. с. 7, 8).

Листами від 17 вересня 2018 року та від 18 вересня 2019 року, ОСОБА_1 повідомлено Широківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, що питання призначення на посади голів місцевих державних адміністрацій та припинення їх повноважень урегульовані статтею 118 Конституції України та статтями 8, 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», згідно яких вони віднесені до компетенції Президента України. Припинення повноважень відбулося відповідно розпорядження Президента України від 28.08.2018 року №124/2018-рп на підставі ч.10 ст.118 Конституції України. Стаття 44 КЗпП України передбачає виплату вихідної допомоги при припиненні трудового договору саме з підстав визначених КЗпП України, а саме: пункт 6 статті 36; пункти 1, 2, 6 статті 40; пункту 3 статті 36; статті 3 та 39; пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України. Так як правовими підставами припинення повноважень голови Широківської районної державної адміністрації є норми Конституції України, а не положення КЗпП України відповідно і застосування норм трудового законодавства в частині виплати вихідної допомоги є неможливим (а. с. 85, 86).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачеві в задоволенні його позовних вимог, виходив з того, що пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України поширюється на посадових осіб господарських товариств, які є спеціальними суб`єктами, щодо яких може бути застосована вказана норма, однак позивач працював на посаді голови Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської обрості, яка є посадою місцевих органів виконавчої влади, та був звільнений на підставі ч.10 ст.118 Конституції України, тому позивач не відноситься до спеціального суб`єкту, щодо якого може бути застосована зазначена правова норма.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до положень стаття 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору і справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Так, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У цій справі предмет позову стосується шкоди, заподіяної позивачеві протиправними (на його думку) діями відповідача.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Позивач ОСОБА_1 подав позов до Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, яка є місцевим органом виконавчої влади, оскільки вважає, що невиплата йому вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП, з підстав, визначених пунктом 5 частини першої, порушує гарантовані трудовим законодавством його майнові права, тобто у цій справі предметом позову є шкода заподіяна позивачеві протиправними на його думку діями відповідача - суб`єкта владних повноважень, що вказує на публічно-правовий спір між сторонами, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, суд першої інстанції, розглянувши публічно-правовий спір в порядку цивільного судочинства порушив правила юрисдикції, оскільки на спір, який виник у цій справі між сторонами поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із закриття провадження у справі.

Оскільки суд першої інстанції не встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, неправильно застосував норми процесуального права, судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

При цьому, згідно ч.4 ст.377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд, за заявою позивача, в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Згідно статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів роз`яснює позивачу ОСОБА_1 право, протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 369, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2020 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про стягнення вихідної допомоги.

Повідомити позивача ОСОБА_1 , що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 право, протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст ухвали складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді