КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9911/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року в частині відмови КП«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» у задоволенні позову у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва», Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-109 Голосіївського району» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» та Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація-109 Голосіївського району» звернулись до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

В обгрнутування позову зазначено, що КП «ЖЕО-109 Голосіївського району» створене на підставі рішення Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації № 16/099 від 08.11.2007 року та здійснювало утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 до 01.05.2015 року. У подальшому, послуги з утримання будинку та прибудинкової території надавались безпосередньо КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва», що створене на підставі рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270.

Позивачі у позові зазначили, що відповідачі у справі є наймачами квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру НОМЕР_1 від 28.11.1989 року. Посилаючись на положення ст.ст. 64, 66, 67 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивачі зазначають, що відповідачі належним чином не виконали свої зобов`язання по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого у них виникла заборгованість за спожиті послуги за період з 01.10.2010 року по 30.04.2015 року в розмірі 21 272,46 гривні, за період з 01.05.2015 року по 30.06.2018 року в розмірі 13 132,10 гривень.Також, позивачі просили застосувати положення ч.2 ст.625 ЦК України та стягнути з відповідачів 3% річних від суми заборгованості за весь період прострочення виконання зобов'язань, а також інфляційні збитки, завдані несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання.

З урахуванням зазначеного, позивачі просили суд стягнути з відповідачів на користь КП «Житлово-експлуатаційна організація - 107 Голосіївського району м.Києва» заборгованість за спожиті послуги за період з 01.10.2010 року по 30.04.2015 року в розмірі 21 272,46 гривні, 3% річних в розмірі 1 257,18 гривень, інфляційні збитки в розмірі 11 358,20 гривень, а також стягнути з відповідачів на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» заборгованості за спожиті послуги за період з 01.05.2015 року по 30.06.2018 року в розмірі 13 132,10 гривень, інфляційні збитки в розмірі 1 845,42 гривні, 3% річних в розмірі 488,55 гривень. Судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року у задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва», Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-109 Голосіївського району» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги відмолено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» у задоволенні позову, Підприємство подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідачів на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» заборгованості за спожиті послуги за період з 01.05.2015 року по 30.06.2018 року в розмірі 13 132,10 гривень, інфляційні збитки в розмірі 1 845,42 гривні, 3% річних в розмірі 488,55 гривень. Судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» посилалася на те, що відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ордеру НОМЕР_1 від 28.11.1989 року, а також довідки наданої управлінням ЖКГ Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №01/1050 від 31.01.19 року відповідачі зареєстровані та є наймачами квартири АДРЕСА_2 . Судом не врахований розрахунок нарахованих до сплати платежів за житлово-комунальні послуги, з урахуванням того, що квартира відповідачів приватизована, а отже є спільною сумісною власністю та у даній ситуації виконання зобов`язання частками неможливо. Суд помилково дійшов висновку про відсутність у позивача права вимоги до відповідачів за надані житлово - комунальні послуги та фактичне надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території. Відповідачі, не сплачуючи кошти за надані житлово-комунальні послуги, не виконують свої зобов`язання відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та умови стосовно оплати наданих послуг, в результаті чого у відповідачів перед КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» виникла заборгованість. Апелянт зазначив, що суд при вирішенні даного спору не врахував характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі та безпідставно дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року в частині відмови КП «Житлово-експлуатаційна організація - 107 Голосіївського району м.Києва» у стягненні на її користь з відповідачів заборгованість за спожиті послуги за період з 01.10.2010 року по 30.04.2015 року в розмірі 21 272,46 гривні, 3% річних в розмірі 1 257,18 гривень, інфляційні збитки в розмірі 11 358,20 гривень неоскаржується, а тому законність та обгрнутованість рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Так, відмовляючи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позивачем вимог. Суд першої інстанції зазначив, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» не було надано доказів на підтвердження права вимоги до відповідачів за надані житлово-комунальні послуги, та доказів фактичного надання позивачам послуг з утримання будинку і прибудинкової території.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з наданим позивачем копією ордеру НОМЕР_1 від 28.11.1989 року, виданого ОСОБА_1 , у складі сім`ї з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , було надано останнім право на вселення в кв. АДРЕСА_2 .

Даних щодо реєстрації відповідачів за вказаною у ордері адресою матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ст. 66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст.67 ЖК України).

Згідно з ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п.17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власники квартир багатоквартирних будинків зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.

Наймачі квартир (кімнат) вносять плату за найом житла, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України. Ці платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами і орендарями вносяться щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інші строки. При простроченні внесення вказаної плати стягується пеня з розрахунку 1 процент від несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше 100 процентів загальної суми боргу.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст.ст. 7,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У позові КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» просила стягнути з відповідачів на її користь заборгованість за спожиті послуги за період з 01.05.2015 року по 30.06.2018 року в розмірі 13 132,10 гривень, інфляційні збитки в розмірі 1 845,42 гривні, 3% річних в розмірі 488,55 гривень, з посиланням на те, що Підприємство надавало зазначені послуги у вказаний період, а відповідачі споживали такі послуги. Скарг щодо неналежного надання таких послуг від відповідачів не надходило.

Однак, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» при зверненні до суду із даним позовом та під час розгляду справи судом першої інстанції не надала доказів на підтвердження зазначених у позові обставин.

Суд вірно вважав, що статут КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» не може слугувати підтвердженням факту безпосереднього надання позивачем будь-яких послуг відповідачам, понесені позивачем витрати на утримання будинку, наявність укладених договір по обслуговуванню буд. АДРЕСА_1 з постачальниками послуг. Долучений до матеріалів справи розрахунок нарахованих до сплати платежів за житлово-комунальні послуги та послуг з утримання будинку і прибудинкової території не підтверджує факт надання комунальних послуг відповідачам саме КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва».

Будь-яких доказів того, що відповідачі є споживачами послуг з утримання будинку і прибудинкової території у спірний період, мешкали в даній квартирі та повинні нести солідарний обов`язок по оплаті за спожиті послуги, матеріали справи також не містять.

Звертаючись до суду із даним позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» не перевірила достеменність проживання відповідачів в кв. АДРЕСА_2 , наявність правових підстав у відповідачів на користування зазначеною квартирою та отримання ними комунальних послуг від позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва».

Враховуючи викладене, колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності належними та допустимими доказами у справі викладених КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» у позові обставин. Не перевірені позивачем обставини проживання відповідачів у квартирі та отримання ними комунальних послуг, відсутність належних доказів, не надають можливості суду встановити осіб які мають відповідати за заявленими КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» позовними вимогами, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості встановивти осіб, на якіх за законом може бути покладено обов`язок по сплаті даного грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивачем не надано документів хто є власником квартири, чи перебуває квартира у спільній частковій власності та чи є відповідачі співвласниками, тому суд першої інстанції правильно зазначив про неможливість визначити та перевірити хто саме з відповідачів повинен нести відповідальність за утримання квартири та у якому обсязі.

Також позивачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» не було обґрунтовано та належними доказами не підтверджено, що відповідачі мають солідарний обов`язок по сплаті за утримання квартири та оплату комунальних послуг.

Зокрема, статями 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція яких діяла на час виникнення заборгованості, визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.

Відповідно до частини першоїстатті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції на час виникнення спірних правовідносин, балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно ч. 2, 3, 6 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бутиспоживачем, виконавцем або виробником.

Позивачем суду першої інстанції не надано жодного документу у підтвердження того, що він був балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 або виконавцем житлово-комунальних послуг, тому суд першої інстанції правомірно зазначив, що позивачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» не доведено його право вимоги до відповідачів.

Частиною 2 статті 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частина 4 статті 83 ЦПК України визначає, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначав, що не має можливості подати суду докази у підтвердження своїх позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приєднавши до апеляційної скарги докази у підтвердження свого права на пред`явлення вимоги про оплату житлово-комунальних послуг, позивач не навів обґрунтування неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції, тому апеляційний суд не має правових підстав для їх прийняття.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення першої інстанції в частині його перегляду апеляційним судом відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови КП«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» у задоволенні позову залишає без змін, а апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» без задоволення. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому його законність та обгрнутованість в цій частині не перевірялася.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року в частині відмови КП«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» у задоволенні позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк