Ухвала

14 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 362/5936/14-ц

провадження № 61-5473ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Козинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання недієздатним свого батька ОСОБА_2 з вересня 2003 року, просив встановити опіку над ним та призначити опікуном ОСОБА_4 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду в частині визнання ОСОБА_2 недієздатним у період з вересня 2003 року до 11 лютого 2015 року.

Суд першої інстанції під час розгляду справи встановив наявність спору про право, який має вирішуватися у порядку позовного провадження, оскільки метою визнання ОСОБА_2 недієздатним є подальше вирішення його опікуном питань, пов`язаних із правовими наслідками правочинів, укладених ним у період з вересня 2003 року до 11 лютого 2015 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про залишення заяви без розгляду на підставі частини шостої статті 294 ЦПК України, оскільки зазначене положення не поширюється на справи за заявами про визнання фізичної особи недієздатною. У таких висновках суд апеляційної інстанції керувався тим, що визнання особи недієздатною не надає їй можливості брати участь у судовому процесі, а її інтереси в суді представляє законний представник. За таких обставин, при вирішенні спору про право цивільне, коли одна із сторін страждає на психічну хворобу, має відбутися визнання цієї особи недієздатною.

Також, врахувавши роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним», суд апеляційної інстанції зазначив, що одночасно зі спором про право цивільне питання про встановлення недієздатності фізичної особи може вирішуватися судом виключно у тому разі, коли спір виник після смерті цього громадянина.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_3 20 березня 2020 року звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми процесуального права, не врахував, що відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_2 недієздатним за період з вересня 2003 року до 11 лютого 2015 року. Суд першої інстанції вчинив всі процесуальні дії для забезпечення реалізації права ОСОБА_1 на проведення судово-психіатричної експертизи стосовно його батька, яка під час розгляду цієї справи, щодо зазначеного періоду час, не проведена.

На переконання заявника, суд апеляційної інстанції помилково скасував правильну ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2019 року.

Також заявник вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним».

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо йог незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що ОСОБА_1 у грудні 2014 року звернувся до суду із заявою про визнання недієздатним батька - ОСОБА_2 , з вересня 2003 року, встановити над ним опіку, призначити опікуном ОСОБА_4 .

Така заява обґрунтовувалася тим, що ОСОБА_2 неодноразово отримував нові паспорти, що підтверджується довідкою Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, при цьому, він припускає, що паспорти у ОСОБА_2 викрадалися з метою вчинення правочинів. Приблизно з літнього періоду 2003 року ОСОБА_2 неодноразово брав на себе різні зобов`язання, поручительства, проте він не пам`ятає назви банків, місця підписання таких зобов`язань тощо.

Заява ОСОБА_1 в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 у період з вересня 2003 року до 11 лютого 2015 року неодноразово переглядалася судами першої та апеляційної інстанцій.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Відповідно до Основного Закону України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 21, частина друга статті 22, частина перша статті 28, частина перша статті 29, частини перша, друга статті 55 Конституції України).

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 234 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Процесуальний порядок розгляду таких справ визначений главою 2 Розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України у редакції Кодексу, чинного на час розгляду справи апеляційним судом.

Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про визнання недієздатним ОСОБА_2 у період з вересня 2003 року до 11 лютого 2015 року, встановив наявність спору про право.

Заінтересованій особі роз`яснено право на звернення до суду із позовом на загальних підставах.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими та такими, що не відповідають меті процесуального кодексу, яким визначається порядок розгляду заяв, зокрема про визнання особи недієздатною у порядку окремого провадження.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2019 року, правомірно виходив з усталеної судової практики, яка виходить зі змісту чинного законодавства.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» (далі - Постанова) від вирішення питання щодо дієздатності громадянина залежить можливість його участі у розв`язанні інших цивільних справ. Тому заяви про визнання громадянина недієздатним підлягають розглядові окремо від інших вимог. Одночасно з спором про право цивільне питання про недієздатність громадянина може вирішуватись судом лише в тому разі, коли спір виник після смерті цього громадянина.

За загальним правилом особа вважається недієздатною з часу набрання законної сили рішенням суду про визнання її недієздатною. У тих випадках, коли від часу визнання особи недієздатною залежать певні правові наслідки, суд на прохання осіб, які беруть участь у справі, з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи й інших даних про психічний стан особи, в рішенні може зазначити, з якого часу громадянин є недієздатним.

Це повною мірою відповідає чинному законодавству.

Так, згідно з частиною другою статті 40 ЦК України якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

Отже, під час розгляду питання про визнання особи недієздатною не може слугувати перешкодою мета такого судового визнання, а тому посилання ОСОБА_1 , що вирішення цього питання необхідно для урегулювання питань, пов`язаних із правовими наслідками укладених особою цивільних угод, не свідчить про неможливість вирішення такого правового питання у порядку окремого провадження і відповідає вимогам частини другої статті 40 ЦК України.

Правильним висновком суду апеляційної інстанції є те, що положення частини шостої статті 294 ЦПК України не поширюється на справи за заявами про визнання фізичної особи недієздатною, тобто, суд не може залишити таку заяву без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право.

Аналогічний висновок мітиться у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 388/680/15-ц (провадження № 61-13777св18).

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судом апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Козинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3 , про визнання особи недієздатною, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко