справа № 570/6345/18
провадження № 2/570/105/2020
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 лютого 2020 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

його представника адвоката Орловської Я.Б.,

представника УЗНАП Тарасюк Р.В.,

представника ГУ держгеокадастру у Рівненській області Кириченко О.В.,

секретаря судового засідання Кмін В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про скасування рішень, запису та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

покликаючись на неправомірність передачі земельної ділянки відповідачу, позивач у поданій до суду 26 грудня 2018 року позовній заяві просить скасувати рішення Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області №162 від 21 квітня 2017 року «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 »; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером: :04:006:0303 площею 0,0896 га, розташованої на території Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Рівненської області про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку від 31 травня 2017 року індексний номер 35459128; зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Рівненської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку та скасувати запис в поземельній книзі щодо її реєстрації шляхом внесення до державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

У відзиві представник Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області просить у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки відмовити у зв`язку з безпідставністю та необгрунтованістю.

Зазначив, що державна реєстрація спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:006:0303 в Державному земельному реєстрі здійснена на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розробленого на підставі відповідного рішення Заборольської сільської ради, прийнятого згідно наданих повноважень Земельним кодексом України, яке на момент здійснення такої реєстрації в судовому порядку не оскаржувалося. Вважає, що скасування речового права власності на земельну ділянку, яка вже зареєстрована у державному земельному кадастрі за однією особою та реєстрація речового права на ту ж земельну ділянку за іншою особою, не є підставою для скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Оскільки державна реєстрація скасовується виключно у випадках поділу чи об`єднання земельних ділянок та якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.

У відзиві на позов представник Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради просить у частині позовних вимог щодо їх відмовити.

Зазначає, що позивач жодних доводів та обґрунтувань щодо безпідставності прийнятого державним реєстратором рішення в позовній заяві не навів. Стверджує, що рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки площею 0,0896 га. за ОСОБА_3 прийняте у відповідності до чинного законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Підставою для реєстрації слугувало рішення сільської ради. Безпідставним є вимога про зобов"язання щось робити, оскільки позивач порушує заявочний принцип, бо виконати позовні вимоги можна лише за заявою, а не за рішенням суду, бо за рішенням суду можливо лише накладення та скасування обтяжень.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Орловська Я.Б. просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує, що з 1950 року на спірній земельній ділянці було побудовано будинок, в якому проживали ОСОБА_4 (прадід відповідача), а пізніше ОСОБА_5 (бабуся відповідача), що підтверджується архівною довідкою. До 1991 року ділянкою користувалася ОСОБА_6 (матір відповідача), а з 1991 року відповідач ОСОБА_3 з сім`єю використовували ділянку як город. Позивач ОСОБА_1 на даній земельній ділянці ніколи нічого не робила, не вчиняла ніяких дій з 1979 року по її оформленню чи по використанню за призначенням, що свідчить ще й про пропуск позовної давності. На даний час відповідач набув право власності на спірну ділянку, яке відповідно до вимог ст.41 Конституції України, є непорушним. Крім того, відповідач набув право влсності на спірну земельну ділянку ще й за набувальною давністю.

Позивач та її представник у суді позов підтримали повністю і по аналогічних мотивах.

ОСОБА_1 по суті показала, що їй обґрунтовано виділено земельну ділянку під забудову в загальному розмірі 0.08 га станом на 1981 рік, тому повторне її виділення іншій особі є недопустимим. У 1979 році посадили дерева і посіяла люцерку, але Сущуки стали її клясти і вона перестала її обробляти. Оформлення права постійного користування або права власності відповідно до норм Земельного Кодексу України, на землі, які фактично перебувають у користуванні позивача, не мають обмеження в часі. Вилучення земельної ділянки у неї не проводилося, тому вважає, що набула право власності на земельну ділянку, яка була у її користуванні, шляхом безоплатної приватизації.

Її представник стверджує, що суттю спору є права двох осіб на одну земельну ділянку. Позивач має розпорядчі документи: рішення про виділення, технічний план та план забудови. Відповідая ОСОБА_7 не надав жодних документів про користування спірною земельною ділянкою його сім"єю. Тому подача даного позову має на меті допомогти позивачу нарешті закінчити оформлення права власності на свою ж земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнає.

По суті додатково показав, що спірна земельна ділянка не може бути для забудови, оскільки ширина 7-8 метрів, а довжина більше 100.

Представники відповідачів позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

Представник сільської ради позов не визнає.

По суті показав, що в 2015 року до сільради надійшли документи як позивача, так і відповідача. Депутати сільської ради, які добре знають, де чия земля, колегіально вирішили надати земельну ділянку відповідачу. З цього часу відповідач став платити земельний податок, ОСОБА_8 ніколи за цю земельну ділянку податок не платила. Навіть у випадку задоволення позову все повернеться на обговорення депутатів і яке буде їх рішення - невідомо.

Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Встановлено, що у рішенні виконкому Новоукраїнської сільської ради № 91 від 13 грудня 1979 року вказано, що позивачу відведено земельну ділянку під будівництво у с.Забороль площею 0.06 га.

Це рішення затверджене виконкомом Рівненської районної ради № 96 від 13 березня 1980 року та видано свідоцтво про забудову садиби у населених пунктах Української РСР.

17 червня1980 року затверджено Будівельний паспорт земельної ділянки та План земельної ділянки № 2-80.

04 листопада 1981 року позивач одружилася і отримала прізвище ОСОБА_8 .

Рішенням зборів уповноважених колгоспу ім.Дзержинського Рівненського району від 12 листопада 1981 року дозволено будівництво будинку та виділено ще 0.02 га.

Земельною ділянкою позивач не користувалася, жодних будівельних робіт на ній не проводила, земельного податку не платила.

На підставі вказаних документів вона 30 липня 2015 року звернулася до відповідача із вимогою на підставі ч.1 ст.118 ЗК України передати їй у власність земельну ділянку площею 0.08 га, яка знаходиться у її користуванні.

Рішенням відповідача № 339 від 24 вересня 2015 року позивачу відмовлено в наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у зв`язку з відсутністю вільних земель запасу у відповідача.

12 листопада 2015 року позивач звернулася із заявою про скасування оскаржуваного рішення, оскільки просила приватизувати вже належну їй земельну ділянку.

Рішенням відповідача № 25 від 07 грудня 2015 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено, оскільки вказана у зверненні земельна ділянка на підставі п.п.5 п.1 рішення відповідача від 07 травня 2015 року № 302 оформляється для передачі у власність іншому громадянину.

Вказане рішенням нею було отримане 30 грудня 2015 року, з якого вона дізналася, що відповідачем надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою, з чим вона категорично не погоджується.

Свідок ОСОБА_6 - мати відповідача розповіла, що після пожежі у 1954 році її матері ОСОБА_9 з чотирма доньками дали для проживання церковну хату, на спірній ділянці садили город, постійно платили за неї земельний податок. Маєвська має величезний лан городу, а зараз хоче ще більше. Ні для кого не зрозуміло, як позивач могла отримати документи на спірну земельну ділянку. Декілька років тому її сім"я приїхала садити город і виявили, що на ньому лежить пісок, який вивіз зять позивача.

Аналогічні показання дала свідок ОСОБА_10 - теща відповідача. Підтверджує, що мати свахи мала чотирьох доньок і розділила землю по совісті: трьом донькам біля ставу на трьох, а ОСОБА_11 - спірну ділянку біля медпункту.

Свідок ОСОБА_12 показала, що спір між сторонами виник тому, що ОСОБА_8 хоче забрати у ОСОБА_13 город, хоча сама може добудувати свої хати і не лізти у чуже майно. Їй баба відповідача розповідала, що на цьому місці була їх стара хата, яка згоріла і тоді вона з чотирма доньками, серед яких і мати відповідача, перейшли проживати у церковну хату, а цю ділянку використовувала як город сім"я відповіда: спочатку його баба, потім мати, а зараз він.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 03 травня 2018 року, яке набрало законної сили, (справа №569/5151/16-ц) позов ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним та скасовано п.5 п.1 Рішення 30 сесії 6 скликання Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 302 від 07 травня 2015 року "Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок" в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_3 орієнтовною площею 0,10 га за рахунок земель запасу Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області (сільськогосподарського призначення) для ведення особистого селянського господарства; визнано недійсним та скасовано п.п.1 п.1 Рішення 33 (позачергової) сесії 6 скликання Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області №339 від 24 вересня 2015 року "Про відмову в надані дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок", про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд; визнано недійсним та скасовано Рішення 2 сесії 7 скликання Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області №25 від 07 грудня 2015 року "Про розгляд звернення громадянки ОСОБА_1 " про відмову ОСОБА_1 в передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0800 га.; зобов`язано Заборольську сільську раду Рівненського району Рівненської області на черговій сесії розглянути питання про надання ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0800 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с.Забороль Рівненського району Рівненської області.

Рішенням Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області №162 від 21 квітня 2017 року «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 » вирішено: затвердити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та відведення у власність ОСОБА_3 (кадастровий номер: :04:006:0303) площею 0,0896 га для ведення особистого селянського господарства в селі Забороль Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області; надати у власність земельну ділянку ОСОБА_3 площею 0,0896 га. для ведення особистого селянського господарства в селі Забороль Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

За наслідками такого рішення сільської ради 27 травня 2017 року ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію права власності спірної земельної ділянки згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35459128 від 31 травня 2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №88502914 від 31 травня 2017 року.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Ч.ч.2 ст.19 Конституції України зобов`язує органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Ст.22 ЗК України визначає, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч.1 ст.116 ЗК). Згідно п.в ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Ст.ст.116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Ч.1 ст.122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За правилами ч.1 ст.123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених ст.122 цього Кодексу. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (ч.2 ст.123 ЗК України). Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Ст.79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Ст.16 Закону України "Про державний земельний кадастр" передбачено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Згідно з ч.10 ст.24 Закону України "Про державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Для з`ясування того, чи набула свого часу певна особа право користування земельною ділянкою, а отже, чи може вона приватизувати її за спрощеною процедурою, необхідним буває звернення до актів законодавства, що на даний момент втратили чинність - ЗК УРСР 1970 р. та ЗК України 1990 р. Таким чином, факт користування може підтверджуватись правовстановлюючим документом (державний акт на право користування земельною ділянкою - ст.23 ЗК в ред. 1992 року, витяг із земельно-шнурової книги, реєстрової книги, погосподарської книги - ст.20 ЗК 1970 року) або документом, що підтверджує фактичне користування земельною ділянкою (матеріали інвентаризації земель, дані бюро технічної інвентаризації тощо).

Декрет КМУ "Про приватизацію земельних ділянок» вперше закріпив у законодавстві спрощену процедуру для приватизації земельних ділянок, наданих у користування. В силу буквального його розуміння така процедура поширювалася лише на ділянки, вже надані громадянам на момент набрання ним чинності.

Відповідно до п.7 Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 25 грудня 1970 року "Про порядок введення в дію Земельного Кодексу Української РСР" надані громадянам з 01 січня 1971 року присадибні земельні ділянки, а також земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва і для городів зберігаються в розмірах, які передбачались законодавством, що діяло раніше. Відповідно до ч.5 ст.20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчувалось записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських рад.

Згідно п.5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562-ХІІ "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься в п.п.1, 7 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України. Згідно із п.7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Разом з тим, відповідно до ст.22 ЗК України 1990 року, право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.За ст.23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Аналогічні положення щодо виникнення права на земельну ділянку містить Земельний кодекс України 2001 року (ст.125).

Як встановлено судом, земельна ділянка, якою мала право користуватися позивач на підставі виданих місцевої радою рішень, їй в натурі не виділялись та її межі не встановлювались. Доказів звернення в установленому законом порядку до землевпорядних організацій для оформлення права власності чи користування на дані земельні ділянки відповідно вказаних положень суду не надано. За наведених обставин, правова позиція позивача є помилковою, його доводи до уваги не приймаються, як такі, що не обгрунтовані вимогами закону, належними доказами і висновки суду не спростовують.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з недоведеності позивачем права користування земельною ділянкою на час її приватизації, та порушення відповідачами її прав, оскільки надані документи, на якому схематично зображено розташування житлового будинку на земельній ділянці, не є відповідно рішенням про відведення земельної ділянки та планом, складеним землевпорядною організацією, а також вважав, що посилання на рішення виконкому сільської ради не є підтвердженням, що даній особі виділено земельну ділянку для забудови, оскільки в рішенні не міститься інформація про площу, межі та координати земельної ділянки. Суд дійшов висновку, що відповідач Заборольська сільська рада як орган державної влади реалізував власні повноваження відповідно до вимог Закону, бо в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов`язаний виконувати конституційний припис "право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність.

У зв`язку із наведеним, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора із зобов`язанням внесення відповідного запису, скасуваня запису в поземельній книзі, оскільки порушення прав позивача не мало місце, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами учасників цивільного процесу на мирне користування майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів сторонніх осіб. позовні вимоги є такими, що не відповідають критеріям сумісності заходу втручання держави в право особи на мирне володіння майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог,

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на сторону, яка їх понесла.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про скасування рішень, запису та зобов`язання вчинити дії.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Забороль Рівненського району Рівненської області.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючий по АДРЕСА_1 .

Відповідач: Заборольська сільська рада Рівненського району, місцезнаходження: пров.Шкільний,21 с.Забороль Рівненського району Рівненської області.

Відповідач: Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, місцезнаходження: м.Рівне, майдан Просвіти,2.

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, місцезнаходження: м.Рівне, вул.С.Петлюри,37.

Повне судове рішення виготовлене 28 лютого 2020 року.

Суддя: Кушнір Н.В.