ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6253/18
провадження № 2/753/1600/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

секретар судового засідання: Кримчук Я.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі - 1. ОСОБА_4 , 2. ОСОБА_5 , 3. ОСОБА_6 ;

представник відповідачів - ОСОБА_7 ,

треті особи - 1. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, 2. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коткова Ольга Анатоліївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист права власності на житло шляхом визнання договорів удаваними, визнання удаваних договорів недійсними, застосування наслідків недійсності договору, визнання договору нікчемним, застосування наслідків нікчемності договору, визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

У квітні 2018 р. ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідачі) про захист права власності на житло.

Посилаючись на те, що у 2015 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили шахрайські дії, які призвели до втрати нею права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), позивач просила:

?визнати удаваними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та договір позики грошових коштів на суму 2 250 000 грн., укладені 01.04.2015 між нею та ОСОБА_4 ;

?встановити, що удавані договір купівлі-продажу квартири та договір позики були укладені для приховання іншого договору, який був укладений 01.04.2015 на таких умовах: ОСОБА_1 відчужує на користь ОСОБА_4 квартиру шляхом укладення удаваного договору купівлі-продажу без фактичної оплати за неї; ОСОБА_4 за рахунок власних коштів оплачує придбання для неї майнових прав на три однокімнатні квартири в новобудові за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 продовжує проживати у квартирі до її передачі ОСОБА_4 , яка має відбутися після введення зазначеної новобудови в експлуатацію і реєстрації за нею права власності на три однокімнатні квартири; ОСОБА_4 зобов`язується не претендувати на спірну квартиру і не виселяти з неї позивача до набуття позивачем права власності на три однокімнатні квартири; для забезпечення виконання зазначеного зобов`язання ОСОБА_4 між ними укладається удаваний договір позики про передачу позивачем ОСОБА_4 як позичальнику грошей в сумі 2 250 000 грн. на строк до 01.04.2016 без фактичної передачі цих коштів;

?визнати недійсними укладені 01.04.2015 удаваний договір купівлі-продажу квартири, удаваний договір позики та усний договір, який насправді було вчинено;

?застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу квартири та усного договору, який насправді було укладено, шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко Віри Миколаївни (далі - ПН КМНО Кударенко В.М., третя особа) про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру;

?встановити нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 14.12.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ;

?застосувати наслідки недійсності даного нікчемного договору шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коткової Ольги Анатоліївни (далі - ПН КМНО Коткова О.А.) про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру;

?визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вчинені 01.04.2015 між позивачем та ОСОБА_4 правочини, а саме: договір купівлі-продажу квартири та договір позики, були укладені за сприяння знайомої позивача ОСОБА_5 для приховування укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 усного договору, відповідно до якого останній мав за власний кошт придбати для позивача майнові права на три однокімнатні квартири у новобудові, при цьому кошти за спірну квартиру ним не передавались і не мали передаватись, так само не передавались і кошти за договором позики, який виступав як забезпечення виконання зобов`язань за усним договором. Таким чином ОСОБА_4 фактично безвідплатно набув право власності на спірну квартиру і в подальшому, зловживаючи своїми правами, вчинив дії, спрямовані на виселення позивача, подавши відповідний позов до суду. Отже при укладенні вищевказаних договорів позивач позивач помилилась щодо таких властивостей трьох квартир у новобудові, які значно знижують їх цінність та можливість використання за цільовим призначенням, оскільки очікувала, що новобудову введуть в експлуатацію не пізніше, ніж через півроку з дня їх укладення.

На обґрунтування вимог про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 14.12.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , та застосування наслідків його недійсності (нікчемності) позивач зазначила, що даним договором було порушено її конституційне право на власність та на житло.

В судовому засіданні представник відповідачів заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що позивач безпідставно намагається повернути майно, при цьому діє недобросовісно, з метою ухилення від можливих майнових зобов`язань, та всупереч інтересів добросовісного власника квартири ОСОБА_6 .

На обґрунтування заперечень вказав, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 01.04.2015 позивач засвідчила, що її волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає її внутрішній волі, умови договору відповідають реальній домовленості сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, а відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Однак після здійснення продажу квартири позивач намагалась в судовому порядку та шахрайськими діями визнати договір недійсним. Рішенням суду від 22.03.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Дане рішення переглядалось судами апеляційної та касаційної інстанцій і було залишене без змін. В подальшому після завершення судового процесу та зняття заборон ОСОБА_6 придбала у власність спірну квартиру, а тому вона як законний і добросовісний власник має повне право володіти та користуватись нею. У день підписання договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики. Проте того ж дня між ними було укладено ще один правочин про припинення дії зобов`язання ОСОБА_4 за договором позики, внаслідок чого позивач передала йому оригінал розписки. В подальшому позивач, діючи недобросовісно, уклала договір про відступлення права вимоги за договором позики з ОСОБА_8 , яка, в свою чергу, відступила право вимоги за договором позики ОСОБА_9 . На підставі цього ОСОБА_9 звернулася до суду з вимогами до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, однак позовну заяву було повернуто позивачу через неявку.

ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду.

Разом з позовом позивачем подано заяви про витребування доказів та про забезпечення позову (т. 1 а.с. 58-62, 64-68).

Ухвалою від 16.04.2018 суд відкрив провадження у справі, витребував докази та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 31.05.2018 (т. 1 а.с. 75-76).

Ухвалою від 16.04.2018 суд звільнив позивача від сплати судового збору (т. 1 а.с. 77).

Ухвалою від 16.04.2018 судом вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру (т. 2 а.с. 76).

23.05.2018 від третьої особи ПН КМНО Коткової О.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (т. 1 а.с. 85).

31.05.2018 підготовче засідання перенесено на 09.07.2018 (т. 1 а.с. 87).

06.07.2018 справу передано до провадження судді Трусової Т.О. (т. 1 а.с. 102).

Ухвалою від 11.07.2018 справу прийнято до провадження судді Трусової Т.О. та призначено в підготовче засідання на 12.12.2018 (т. 1 а.с. 103).

11.07.2018 позивачем подано клопотання про приєднання додаткових доказів (т. 1 а.с. 104).

04.12.2018 від третьої особи ПН КМНО Коткової О.А. надійшла повторна заява про розгляд справи за її відсутності (т. 1 а.с. 123).

06.12.2018 позивачем подано клопотання про приєднання додаткових доказів (т. 1 а.с. 126).

12.12.2018 відповідачем ОСОБА_6 заявлено зустрічний позов до ОСОБА_1 про виселення та усунення перешкод у користуванні майном (т. 1 а.с. 156-158).

В підготовчому засіданні 12.12.2018 представником позивача подано заяву про відвід судді (т. 1 а.с. 142-143).

Ухвалою від 12.12.2018 заяву про відвід визнано необґрунтованою та зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід іншим суддею (т.1 а.с. 146-147).

Ухвалою від 21.12.2018 заяву представника позивача про відвід судді залишено без задоволення (т. 1 а.с. 149-150).

Ухвалою від 26.12.2018 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 18.04.2019 (т. 1 а.с. 101).

Протокольною ухвалою від 18.04.2019 відмовлено у прийнятті зустрічного позову та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 13.09.2019 (т. 1 а.с. 179-182).

11.09.2019 позивачем подано клопотання про приєднання додаткових доказів (т. 1 а.с. 199).

В підготовчому засіданні 13.09.2019 представником позивача подано заяву про виклик свідків (т. 3 а.с. 1-2).

В підготовчому засіданні 13.09.2019 представником відповідача ОСОБА_6 подано заяву про застосування позовної давності, заяву з відповідями на поставлені позивачем запитання, клопотання про застосування зустрічного забезпечення та додаткові докази і копії судових рішень (т. 3 а.с. 3-5, 6, 7-8, 9-25).

Ухвалою від 13.09.2019 суд відмовив у застосуванні зустрічного забезпечення, повторно зобов`язав відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третю особу ПН КМНО Кударенко В.М. надати відповіді на поставлені у позовній заяві питання, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 27.01.2020 (т. 3 а.с. 30-32).

17.09.2019 та 18.09.2019 позивачем на виконання протокольної ухвали суду подано копії судових рішень та окремих матеріалів інших судових справ (т. 3 а.с. 37-76).

27.01.2020 у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті розгляд справи перенесено на 10.02.2020 (т. 3 а.с. 87. 88).

10.02.2020 за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 21.05.2020 (т. 3 а.с. 99).

21.05.2020 у зв`язку з неявкою сторони позивача та карантинними обмеженнями розгляд справи відкладено на 31.07.2020 (т. 3 а.с. 112).

31.07.2020 позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи (т. 3 а.с. 125).

31.07.2020 розгляд справи відкладено на 25.08.2020 (т. 3 а.с. 130).

25.08.2020 позивач втретє не з`явилася в судове засідання, подала заяву про відкладення розгляду справи, у якій послалась на хворобу та відсутність у неї представника.

Однак зважаючи на те, що неявка позивача є повторною, жодних доказів на підтвердження причин нез`явлення сторони позивача суду не надано, і при цьому у всі судові засідання з`являвся представник відповідачів, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

01.04.2015 між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 20).

У пункті 1 договору сторонами обумовлено, що продавець квартири передає, а покупець приймає у власність вищезазначену квартиру та зобов`язується сплатити за неї певну грошову суму у порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 4 даного договору продаж квартири вчинено за суму 871 400 грн. Сторони засвідчили, що не мають матеріальних, грошових та інших претензій одна до одної на момент укладання спірного договору.

Під час укладення договору та його нотаріального посвідчення нотаріусом перевірено відсутність заборон відчуження або арешту майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, перевірено відсутність податкової застави за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

При укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву, у якій засвідчила, що відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час її набуття вона була неодружена, і осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, немає (т. 3 а.с. 18).

Положеннями укладеного між сторонами договору сторони засвідчили, що їх волевиявлення при укладенні договору було вільним і усвідомленим, відповідало їх внутрішній волі, умови договору відповідали реальній домовленості сторін, договір спрямований на реальне настання наслідків, у договорі зафіксовано всі істотні умови, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення.

Право власності покупця ОСОБА_4 на вищевказану квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 21-22).

Цієї ж дати (01.04.2015) між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передала у власність позичальнику гроші в сумі 2 250 000 грн. на строк по 01.04.2016 включно без процентних нарахувань річних (т. 1 а.с. 25).

Цієї ж дати (01.04.2015) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склали розписку, якою погодили, що ОСОБА_4 замість повернення предмету позики зобов`язується на протязі року надати ОСОБА_1 три однокімнатні квартири за адресою: АДРЕСА_3 (т. 3 а.с. 17).

08.09.2015 між ОСОБА_1 (первісним кредитором) та ОСОБА_10 (новим кредитором) укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором позики, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги до ОСОБА_4 , що виникло на підставі договору позики від 01.04.2015 (а.с. 20-21).

У травні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з підстав вчинення його під впливом обману та відсутності згоди її чоловіка ОСОБА_11 на продаж майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.03.2016 у справі № 753/15628/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.06.2016 та постановою Верховного Суду від 20.09.2018, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 3 а.с. 40-42, 55-59).

14.12.2017 між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_6 як покупцем укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.159-160).

У пункті 1 договору сторонами обумовлено, що продавець квартири передає, а покупець приймає у власність вищезазначену квартиру та зобов`язується сплатити за неї ціну, визначену цим договором.

Відповідно до пункту 2.1. даного правочин було вчинено за суму 199 524 грн.

Своїми підписами у договорі його сторони підтвердили факт повного розрахунку за ним та відсутність у продавця до покупця будь-яких претензій фінансового характеру, що стосувалися б питань розрахунку за цим договором (пункт 2.2. договору).

IV. Зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування.

Предметом спору у справі є вимоги позивача про визнання спірних договорів купівлі-продажу квартири та позики удаваними, визнання фактично укладених усних договорів на зазначених у позовній заяві умовах недійсними з підстав вчинення їх під впливом помилки, встановлення нікчемності договору купівлі-продажу квартири, на підставі якого право власності на неї перейшло до її теперішнього власника з підстав порушення публічного порядку, застосування наслідків недійсності договорів та визнання права власності на спірну квартиру за позивачем.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до приписів статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи «в парі» з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в статті 203 ЦК України.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Отже, звертаючись з позовом про визнання правочину удаваним і визнання фактично вчиненого правочину недійсним, позивач має обґрунтувати, з яких підстав спірний правочин є удаваним, та довести невідповідність фактично вчиненого (реального) правочину нормам права.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

Обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до статті 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (стаття 658 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини 1 статті 1046 ЦК України).

Згідно статті 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Водночас у частині другій цієї статті визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже з огляду на наведені норми матеріального закону договір позики за своїми ознаками є реальним договором, тобто договором, для укладення якого необхідним є передання предмету позики.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

За нормою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини 1, 2, 3 статті 6 ЦК України).

За положенням частини 1 статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов?язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно статті 546 цього Кодексу виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених положень цивільного закону в їх сукупності дає підстави для висновку про відсутність будь-яких правових перешкод для укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору (договорів), умови якого не передбачені актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, сторони договору купівлі-продажу квартири, реалізуючи право на свободу договору, вправі були обумовити збереження за продавцем права користування проданою квартирою до набуття права власності на три однокімнатні квартири та зобов`язання покупця не виселяти продавця до настання цієї обставини, проте спірний договір таких умов не містить.

Змістом спірних договорів доводиться спрямованість волі сторін на виникнення саме тих правовідносин, які ними обумовлені, а саме: купівлі-продажу нерухомого майна та позики, на наявність ознак інших правочинів умови спірних договорів не вказують.

На жодні обставини, які б свідчили про мету приховування дійсних правовідносин сторін під виглядом укладення спірних договорів, позивач не посилається, проте обґрунтовує позов вказівкою на укладення реальних правочинів внаслідок помилки.

За правилом частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину, а відтак не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін також не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зважаючи на викладене, доводи позивача про те, що не справдилися її очікування щодо введення в експлуатацію новобудови, де розташовані три її однокімнатні квартири, впродовж півроку з моменту укладення спірних договорів, суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що не є підставою для визнання договорів недійсними.

Інші обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання спірних договорів недійсними, були предметом дослідження судової справи № 753/15628/16-ц, в рамках якої позивачем заявлялись вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири як такого, що вчинений під впливом обману (стаття 230 ЦК України), та у задоволенні яких було відмовлено.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання договору купівлі-продажу квартири від 01.04.2015 та договору позики від 01.04.2015, укладених між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 , удаваними.

Даючи оцінку ствердженням позивача про порушення договором купівлі-продажу квартири від 14.12.2017 її конституційних прав на власність та житло, що на її думку дає підстави кваліфікувати його як такий, що порушує публічний порядок, суд виходить з наступного.

За приписами статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 та у постановах Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, сформульована правова позиція, яка полягає у наступному.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Водночас жодних належних та допустимих доказів обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку, суду не надано, а сам по собі факт внесення за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення таким доказом не являється.

Більше того, позивачем не доведено порушення її суб`єктивних прав договором купівлі-продажу, на підставі якого право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_6 .

За обставинами справи встановлено, що внаслідок укладення між позивачем та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири від 01.04.2015 право власності на неї у позивача припинилося, а відтак на момент укладення договору купівлі-продажу від 14.12.2017 власником квартири був ОСОБА_4 , якому і належали правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (стаття 658 ЦК України).

На обставини, які б свідчили про те, що станом на 14.12.2017 ОСОБА_4 у встановленому законом порядку був обмежений у здійсненні свого права власності на спірну квартиру, зокрема, у праві розпорядження нею, позивач не посилається, таких обставин не встановлено і судом.

Зважаючи на викладене, є безпідставними доводи позивача про порушення оспорюваним договором купівлі-продажу квартири її майнових та житлових прав.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог ОСОБА_1 про визнання удаваними договору купівлі-продажу спірної квартири та договору позики, визнання недійсними фактично укладених усних договорів на зазначених у позовній заяві умовах та встановлення нікчемності останнього договору купівлі-продажу спірної квартири та відмовляє у їх задоволенні.

Оскільки вимоги про застосування наслідків недійсності договорів є похідними від вимог про визнання їх недійсними, підстави для їх задоволення також відсутні.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на результат розгляду справи та відсутність доказів понесення сторонами судових витрат їх розподіл не здійснюється.

VІ. Вирішення питання про вжиті судом заходи забезпечення позову.

Частиною 9 статті 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відтак, зважаючи на зміст ухваленого судом рішення, підстави для збереження вжитих судом заходів забезпечення позову відпали, у зв`язку з чим арешт квартири слід скасувати.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист права власності на житлошляхом визнання договорів удаваними, визнання удаваних договорів недійсними, застосування наслідків недійсності договору, визнання договору нікчемним, застосування наслідків нікчемності договору, визнання права власності на квартиру.

Скасувати арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,9 кв.м., житловою площею 36 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, накладений ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Шклянки М.П. від 16 квітня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: