22-ц/812/662/20 Провадження №22-ц/812/662/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 квітня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Гонтаренка А.К., представника відповідача Супруна С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/4561/17 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Сухаревич Зінаїди Миколаївни в приміщенні цього суду 24 січня 2020 року, повний текст якого складений 03 лютого 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» (далі ДП «Миколаївський морський торговельний порт»), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал» (далі ТОВ «Сісайд Термінал») про відшкодування майнової шкоди.

Позов мотивований тим, що позивач є власником транспортного засобу «Маn FE 410А» державний номер НОМЕР_1 із причепом «KRONE», державний номер НОМЕР_2 . У відповідності до договору найму (оренди) від 11 червня 2014 р. вказаний транспортний засіб з причепом позивач передав в оренду ТОВ «Зерноком Агроюг», яке на підставі договору № Д-010116/2 від 01 січня 2016 р. та згідно товарно-транспортної накладної №4728 від 09 листопада 2016 р. здійснювало таким транспортом перевезення пшениці під керуванням водія ОСОБА_2

10 листопада 2016 року близько 06 год.00 хвилини в м. Миколаєві за адресою: вул. Заводська, 23 на території ДП «Миколаївський морський торговельний порт» за участю вказаного вище транспортного засобу та тепловоза 4МЄ ЗТ, власником якого є ТОВ «Сісайд Термінал», під керуванням машиніста ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої належний позивачу транспортний засіб «Маn FE 410А» отримав механічні пошкодження.

Посилаючись на те, що власником залізничних переїзду та колії, на яких сталася дорожньо-транспортна пригода, є ДП «Миколаївський морський торговельний порт», а причиною дорожньо-транспортної пригоди було невиконання останнім обов`язків щодо забезпечення безпеки руху на переїзді для усіх учасників, оскільки шлагбаум та світлофор, якими обладнаний переїзд, не працювали, наявність чергового працівника (сигнальника) забезпечена не була, також не забезпечено дотримання безпечних умов при зважуванні автомобіля на ваговій, просив стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 473 301 грн. 92 коп. та покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2018 р. залучено до участі у справі як третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою того ж суду від 24 січня 2019 р. замінено первісного відповідача - ДП «ММТП» на належного відповідача - ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Ухвалою суду від 14 березня 2019 р. замінено відповідача у справі ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на належного відповідача - ДП «Адміністрація морських портів України».

Позивач до судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача та третьої особи ТОВ «Сісайд Термінал», треті особи Скляр О.Ю., Проценко О.А. до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиву та пояснень не надіслали.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2020 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 473301 грн. 92 коп. та понесені судові витрати в сумі 4733 грн. 02 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що постанова апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року, матеріали справи № 654/3556/16-п відносно ОСОБА_2 , підтверджують недотримання власником залізничної колії, на якій відбулась ДТП - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» свого обов`язку щодо забезпечення безпеки руху на переїзді для всіх учасників руху, що є у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 10 листопада 2016 року на цій колії, і спричинила завдання матеріальної шкоди позивачеві, розмір якої відповідно до висновку судового експерта Булаха І.О №08/17 від 20 січня 2017 року складає 473 301 грн. 92 коп. Взявши до уваги наведене та положення , суд вважав необхідним стягнути заподіяну позивачу матеріальну шкоду саме з власника залізничного переїзду Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у розмірі, визначеному висновком експерта, який ніким не оспорювався і не був спростований.

В апеляційній скарзі представник ДП «Адміністрація морських портів України» вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з`ясуванням обставин та доказів, що мають значення для справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ДП «Адміністрація морських портів України» будь-яких процесуальних документів, зокрема, щодо залучення до участі у справі в якості відповідача, відновлення судового провадження, а також судових повісток про розгляд справи від суду не отримувало, чим були порушені процесуальні права відповідача, внаслідок чого останній був позбавлений можливості надати свої заперечення проти позову. Суд дійшов хибного висновку про стягнення грошових коштів на користь позивача у відшкодування майнової шкоди з ДП «Адміністрація морських портів України», який є неналежним відповідачем. Так, суд не звернув уваги на наявні в матеріалах справи докази укладений між ДП «Адміністрація морських портів України» (як власником майна у зв`язку з реорганізацією ДП «Миколаївський морський торгівельний порт» шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури) та ТОВ «Сісайд Термінал» договір встановлення сервитуту щодо користування залізничними коліями від 30 листопада 2012 року, за умовами якого саме ТОВ «Сісайд Термінал» користується залізничною колією № НОМЕР_3 , на якій сталася дорожньо-транспортна пригода. Отже саме це товариство зобов`язано забезпечувати безпеку руху на залізничному переїзді і має нести цивільно-правову відповідальність за усі дорожньо-транспортні пригоди, що сталися на переїздах.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, його представника, позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

В силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» обґрунтовує, в тому числі тим, що підприємство не було повідомлено судом про час та місце судового засідання.

Колегія суддів вважає такі аргументи доведеними.

Процесуальним законом визначений наступний порядок повідомлення учасників справи про час, місце судового засідання.

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частини 1, 3, 5, 6, 7 стаття 128 ЦПК України).

Згідно із визначеними частинами 1, 2 статті 130 ЦПК України правилами у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, яка переглядається, ухвалою суду від 14 березня 2019 р. замінено відповідача у справі ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на належного відповідача - ДП «Адміністрація морських портів України» та призначено справу до розгляду на 24 квітня 2019 року.

Відомості щодо проведення судового засідання 24 квітня 2019 року в матеріалах справи відсутні.

Згідно ухвали суду від 13 травня 2019 року справу прийнято до провадження суддею Сухаревич З.М. та призначено до розгляду на 12 червня 2019 року. Доказів направлення ДП «Адміністрація морських портів України» судової повістки матеріали справи не містять (том 3, а.с. 93-96).

Наступні судове засідання призначались на 22 липня 2019 року, 17 вересня 2019 року, але доказів направлення ДП «Адміністрація морських портів України» судової повістки на вказані дати та їх вручення матеріали справи не містять (том 3, а.с. 97-106, 108-112, 121-122).

Ухвалою суду від 18 жовтня 2019 року по справі призначено судову залізнично-транспортну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Про проведення судового засідання 18 жовтня 2019 року відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення (том 3, а.с. 152).

Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року провадження у справі відновлено, розгляд справи призначений на 24 січня 2020 року, однак у справі відсутні докази вручення ДП «Адміністрація морських портів України» судової повістки про розгляд справи на вказану дату.

Вказане свідчить про те, що відповідач не був повідомлений про час та місце судового засідання в порядку, визначеному статтями 128, 130 ЦПК України, що в силу положень частини 3 статті 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення у справі.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо вирішення спору по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «Маn FE 410А», державний номер НОМЕР_1 , із причепом «KRONE», державний номер НОМЕР_2 , який він передав в оренду ТОВ «Зерноком Агроюг» у відповідності до договору найму (оренди) від 11 червня 2014 року, яке, в свою чергу, на підставі договору № Д-010116/2 від 01 січня 2016 року 09 листопада 2016 року здійснювало перевезення пшениці вказаним транспортним засобом (том 1, а.с. 73-82).

10 листопада 2016 року близько 06 год. 00 хв. у місті Миколаєві за адресою: вул. Заводська, 23, на території ДП «Миколаївський морський торговельний порт» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Маn FE 410А», державний номер НОМЕР_1 , із причепом «KRONE», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який був працівником ТОВ «Зерноком Агроюг», та тепловоза 4МЄ ЗТ під керуванням машиніста ОСОБА_3 . В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Маn FE 410А» та тепловоз отримали механічні пошкодження.

На місці дорожньо-транспортної пригоди 10 листопада 2016 року о 10 годині складений протокол про адміністративне правопорушення серія НОМЕР_4 та схема місця дорожньо-транспортної події (том 2, а.с. 3, 4), згідно яких 10 листопада 2016 року близько 06.00 години у місті Миколаєві за адресою: вул. Заводська, 23, на території ДП «Миколаївський морський торговельний порт» водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Man FE 410 А», державний номер НОМЕР_1 , із причепом «KRONE», державний номер НОМЕР_2 , не зупинив транспортний засіб перед дорожнім знаком 2.2 («Стоп»), дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією), перед залізничними коліями, що призвело до зіткнення з тепловозом 4МЭ ЗТ під керуванням машиніста ОСОБА_3 , чим порушив пункт 20.3 Правил дорожнього руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Man FE 410 А» та тепловоз отримали механічні пошкодження. Тепловоз 4МЄ ЗТ, за участю якого відбулося зіткнення транспортних засобів, належить третій особі - ТОВ «Сісайд Термінал», а машиніст ОСОБА_3 , який ним керував, був працівником цього товариства.

24 січня 2017 року постановою Голопристанського районного суду Херсонської області у справі 654/3556/16-п ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. (том 2, а.с. 48).

Відповідно до висновку № 0817 від 20 січня 2017 року судового експерта Булаха І.О. (том 1, а.с. 46-87) вартість матеріального збитку (з технічної точки зору), яка завдана власнику автомобілю «Маn FE 410А», державний номер НОМЕР_1 за принципом економічної недоцільності відновлювального ремонту складає 473301,92 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу про адміністративне правопорушення, виходив з того, що є доведеною вина ОСОБА_2 у порушенні підпункту 20.3 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода, а саме - зі схеми місця дорожньо-транспортної події вбачається, що водій ОСОБА_2 всупереч приписам Правил дорожнього руху зупинив транспортний засіб на розмітці 1.12 (стоп-лінія).

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року постанову Голопристанського районного суду Херсонської області від 24 січня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених статтею 38 КУпАП (том 2, а.с. 50).

Скасовуючи вказану постанову у справі 654/3556/16-п, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неналежним чином виконав вимоги статті 280 КУпАП та необґрунтовано прийшов до висновку про винуватість водія ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, помилково взявши до уваги протокол про адміністративне правопорушення, який складений працівниками поліції відносно ОСОБА_2 про порушення останнім вимог пункту 20.3 Правил дорожнього руху. Суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, що на час, коли ОСОБА_2 зупинив автомобіль на залізничному переїзді, руху поїзда, який наближався до переїзду, не було, світлофор на залізничному переїзді не працював, шлагбаум відсутній, тобто відсутні інші випадки заборони переїзду через залізничний переїзд, як це передбачено пунктом 20.3 Правил дорожнього руху, а отже й висновок про порушення ОСОБА_2 цього пункту правил є необґрунтованими. В діях водія ОСОБА_2 вбачається порушення підпункту «а» пункту 15.9 Правил дорожнього руху, яким забороняється зупинка автомобіля на залізничних переїздах. Апеляційний суд вважав, що при таких обставинах постанову суду першої інстанції не можна вважати законною, а тому вона підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю з урахуванням положень статті 38 КУпАП, пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП за спливом строків притягнення до відповідальності.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив, що пошкодження належного йому транспортного засобу відбулося під час зупинки цього транспортного засобу на залізничній колії на належній відповідачу території (залізничному переїзді, розташованому на колії № 21) внаслідок зіткнення із тепловозом 4МЄ НОМЕР_5 , яким керував працівник третьої особи ТОВ «Сісайд Термінал», через невиконання відповідачем вимог правил з безпеки руху на залізничному переїзді.

Суд, задовольняючи позов, погодився з аргументами позову, і стягнув завдану позивачеві майнову шкоду з ДП «Адміністрація морських портів України» як з власника залізничного переїзду, на якому трапилась дорожньо-транспортна пригода.

В силу частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В силу положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (статті 89, 263 ЦПК України).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення, що дотримано судами при розгляді вказаної справи.

Суд першої інстанції не виконав вимоги закону щодо всебічності та повноти розгляду справи. Зокрема, судом неповно встановлений характер спірних правовідносин, норми права, що їх регулюють, та склад учасників.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною третьою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

В силу статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Між тим, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК України).

Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Правило відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки сформульоване у частині другій статті 1187 ЦК України. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду.

Також законом визначені особливості відповідальності за шкоду, яка настала внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

В силу частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За змістом частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частини 2 статті 1187 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд не застосовував зазначені норми закону щодо порядку відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, не звернув увагу на те, що з урахуванням вказаних вимог щодо визначення джерела підвищеної небезпеки, обставин справи, дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 10 листопада 2016 року і наслідком якої було пошкодження належного позивачеві транспортного засобу, відбулася за участі двох джерел підвищеної небезпеки - транспортного засобу «Маn FE 410А», державний номер НОМЕР_1 , із причепом «KRONE», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який належить позивачу, але володільцем якого на час дорожньо-транспортної пригоди було ТОВ «Зерноком Агроюг», та тепловоза 4МЄ ЗТ під керуванням машиніста ОСОБА_3 , працівника ТОВ «Сісайд Термінал».

Отже, насамперед, безпосереднім учасником спірних правовідносин є, окрім власника пошкодженого транспортного засобу, ТОВ «Зерноком Агроюг» та володілець другого джерела підвищеної небезпеки ТОВ «Сісайд Термінал».

Щодо доводів позовної заяви про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок невиконання відповідачем вимог закону з утримання залізничного переїзду.

Відповідно до частини 3 статті 14, частини 1 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху мають права на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. Водій має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи, несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

До компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ним органів у сфері дорожнього руху належить: компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішенням судових органів; забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху; забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; вирішення питань експлуатації автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів у надзвичайних ситуаціях; термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах; своєчасне виявлення перешкод дорожньому руху та їх усунення, а у разі неможливості - невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами; організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху (стаття 9 Закону України «Про дорожній рух»).

Таким чином, законодавство України передбачає обов`язок власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ним органів у сфері дорожнього руху забезпечити безпечні умови руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні, а у разі недотримання цих вимог покладання на власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ним органів у сфері дорожнього руху відповідальності у вигляді відшкодування водію збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішенням судових органів.

В матеріалах справи відсутні докази (рішення компетентних органів щодо притягнення винних до відповідальності, висновки спеціалістів тощо), що саме внаслідок порушення ДП «Адміністрація морських портів України» вимог щодо безпеки руху на залізничному переїзді і яких саме вимог 10 листопада 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода.

Крім того, в порушення вимог частини 3 статті 89 ЦПК України, відповідно до якої суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), суд не надав будь-якої оцінки наявному у матеріалах справи договору про встановлення сервитуту від 30 листопада 2012 року № 10-А (том 2, а.с. 145-156).

Згідно цього договору між ДП «Миколаївський морський торгівельний порт» (володілець) та ТОВ «Сісайд Термінал» (сервитутарій) було встановлено сервитут щодо користування залізничними коліями, які перебувають на балансі та території володільця за адресою: АДРЕСА_1 , довжиною 19 777 м.п. на 10 років. Видом права сервитуту є право користування залізничними коліями згідно з «Планом схемою колій (стрілочні переводи, колії, ділянки колій, під`їзна колія)» - Додаток 1 та з «Переліком залізничних колій (стрілочні переводи, колії, ділянки колії, під`їзна колія)» Додаток № 2, які є невід`ємною частиною цього договору. Сервитут встановлюється для можливості руху тепловозів з метою виконання сервитутарієм робіт з подачі-забирання вагонів, маневрових робіт та інше на території. Відповідно до Переліку залізничних колій (стрілочні переводи, колії, ділянки колії, під`їзна колія)» (том 2, а.с. 151-154) серед переданих у сервитут залізничних колій була і колія №21 (інвентарний №17661), на якій за твердженням позивача відбулася 10 листопада 2016 року дорожньо-транспортна пригода.

Також статтею 7 цього договору сторони визначили, що сервитутарій зобов`язаний дотримуватись вимог Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20 грудня 1996 року № 411, сервитутарій несе відповідальність за технічний стан та дотримання режиму експлуатації залізничних колій.

Додатковою угодою № 2 від 17 червня 2013 року між ДП «Адміністрація морських портів України» та ТОВ «Сісайд Термінал» до договору від 30 листопада 2012 року № 10-А (том 2, а.с. 155-156) у зв`язку із реорганізацією ДП «Миколаївський морський торгівельний порт» шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільчого балансу та акту приймання-передачі та утворення внаслідок виділу ДП «Адміністрація морських портів України» на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 133-р, наказу Міністерства інфраструктури України від 19 березня 2013 року № 163, а також переходом прав та зобов`язань за договором сервитуту до правонаступника ДП «Адміністрація морських портів України» внесені зміни до договору від 30 листопада 2012 року № 10-А , а саме володільця замінено на ДП «Адміністрація морських портів України».

Право користування на підставі договору сервитуту ТОВ «Сісайд Термінал» залізничними коліями, володільцем яких є відповідач, підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 липня 2017 року (том 1, а.с. 20-22).

За такого наявними у справі доказами підтверджується, що користувачем залізничної колії, на якій сталася дорожньо-транспортна пригода, та володільцем другого джерела підвищеної небезпеки, за участю якого ця пригода відбулася, є ТОВ «Сісайд Термінал», яке залучено до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

З огляду на зміст та підстави заявлених позовних вимог, викладені у позовній заяві та заявах позивача щодо залучення до участі у справі належних відповідачів обставини справи, наведені норми права позивач мав довести, а суд перевірити та встановити учасників дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 10 листопада 2016 року, володільцев джерел підвищеної небезпеки та особу, у віданні якої перебуває залізнична колія та залізничний переїзд, де ця пригода відбулася, факти порушення вказаними особами відповідних норм та правил, які мали безпосередній причинно-наслідковий зв`язок із завданням шкоди майну позивача.

Між тим, суд таких вимог не виконав.

Заінтересовані особи, між якими виник спір про право, що переданий на розгляд суду, називаються сторонами.

Отже сторонами у цивільному процесі є юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 48 ЦПК України).

Позивач - особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Саме позивач визначає коло учасників справи, зміст позовних вимог та підстави заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України).

ОСОБА_1 позовні вимоги заявлені лише до ДП «Адміністрація морських портів України» як до особи, яка, на думку позивача, не забезпечила безпечність руху на залізничному переїзді, наслідком чого стала дорожньо-транспортна пригода, тоді як особи, які є володільцами джерел підвищеної небезпеки, за участі яких відбулася дорожньо-транспортна пригода (ТОВ «Зерноком Агроюг» та ТОВ «Сісайд Термінал), так і користувачем залізничної колії, в якості відповідачів ним не залучались.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини 1-3 статті 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Вирішуючи спір, суд не звернув належної уваги на вказані обставини справи, не в повній мірі визначився із характером спірних правовідносин та вимогами закону, що їх регулюють, складом їх учасників, і, як наслідок, в порушення вимог п. 3 ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 51 ЦПК України не роз`яснив позивачу право щодо пред`явлення позовних вимог до належного кола відповідачів, зокрема до ТОВ «Зерноком Агроюг» та ТОВ «Сісайд Термінал.

Апеляційний суд з огляду на положення статті 13, частин 1, 6 статті 367 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

За такого, рішення суду, яке постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, в силу вимог пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду скасовано, а в позові відмовлено судові витрати покладаються на позивача.

Так, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ДП «Адміністрація морських портів України» сплачений останнім за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 7 099 грн. 53 коп.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2020 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Сісайд Термінал», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (, м. Київ, проспект Перемоги, 14) 7 099 грн. 53 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 16 квітня 2020 року