Справа № 347/439/20
Провадження № 2/347/315/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Драч Д.С.,

за участі секретаря Терлюжак Н.П,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Косів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

28.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтував тим, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24.11.1999 року він є власником будинку АДРЕСА_2 .

Згідно довідки про склад сім`ї, у вказаному будинку зареєстрована його колишня дружина (відповідач по справі) ОСОБА_5 .

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13.10.2017 року шлюб між ним ( ОСОБА_1 ) та відповідачем ( ОСОБА_5 ) розірвано.

Відповідач більше 27 років за місцем реєстрації не проживає, та на даний час перебуває в США.

Оскільки відповідач тривалий час відсутня за місцем реєстрації, жодної участі в утриманні та благоустрою житла не бере, комунальні платежі не сплачує, будь якої домовленості між сторонами щодо порядку користування майном не існує, та в добровільному порядку знятись з місця реєстрації відповідач не бажає, то позивач ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що позивачем ОСОБА_1 приховано той факт, що житловий будинок АДРЕСА_2 є двоквартирним, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради №163 від 20.10.1999 року. Згідно документації виданою Косівською архітектурою за № 325-58, квартира АДРЕСА_3 у вказаному будинку належить громадянці ОСОБА_6 , а квартира АДРЕСА_4 належить позивачу ОСОБА_1 .

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14.06.2018 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та визнано квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділено між сторонами в рівних частках, а саме по Ѕ кожному. Вказане рішення є чинним, в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось.

За таких обставин представник відповідача вважає, що підстав для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування житловим приміщення немає, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити.

У відповіді на відзив, ОСОБА_1 ствердив, що відзив на позовну заяву подано з порушенням процесуальних норм, а саме: відзив підписаний представником відповідача, та до нього не надано документів, що підтверджують повноваження представника; до відзиву не додано документ, що підтверджує його надіслання іншим учасникам справи; відзив подано 16.11.2020 року вже на стадії судового розгляду, а не в строк встановлений судом. Позивач вважає, що відзив на позовну заяву слід залишити без розгляду.

Посилання представника відповідача на рішення Косівського районного суду від 14.06.2020 року, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , є безпідставним, оскільки на даний час право власності за ОСОБА_5 на підставі вищевказаного судового рішення у встановленому законом порядку не зареєстровано. А отже, виходячи з вимог ч.2 ст. 331 ЦК України, яка визначає, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, відповідача ОСОБА_5 не можна вважати такою, що набула право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. Посилання представника відповідача на ст.2 та ст.4 Закону України «Про власність» є неспроможними, оскільки такий втратив чинність.

Також позивач звернув увагу, що у тексті відзиву, представник відповідача зазначив, що не заперечує проти задоволення позову, а отже і прийняття рішення судом про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, суду пояснив, що відповідач зареєстрована у належному йому на праві власності житлі, та протягом тривалого часу не проживає. На даний час він позбавлений можливості оформити субсидію, оскільки відповідач зареєстрована у спірній квартирі. З цих підстав, просив суд постановити рішення, яким його позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засідання позов підтримала та просила суд його задовольнити, враховуючи, що спірний будинок є спадщиною ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 не має відношення до спірного майна.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав обставини, викладені у відповіді на відзив позивача та просив суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не набула право власності на спірне житло, оскільки не зареєструвала його у встановленому законом порядку; згідно рішення суду від 13 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано та у рішення про розірвання шлюбу зазначено про те, що відповідач не приживає на території України, а саме по місцю проживання позивача ОСОБА_1 . В той же час, реєстрація у спірному житлі ОСОБА_5 позбавляє можливості позивача оформити субсидію, що порушує його права.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоч належним чином повідомлялась про дату, час і місце його проведення, про причини неявки суд не повідомляла. В судовому засіданні інтереси відповідача представляв ОСОБА_4 , який просив у позові відмовити, посилаючись на те, що причиною виїзду ОСОБА_5 за межі України слугувала необхідність у лікуванні від важкої хвороби та заробляння коштів для сім`ї, що підтверджується встановленими у рішенні Косівського районного суду від 14 червня 2018 року обставинами, де, зокрема, зазначено про те, що ОСОБА_5 залишила свою пенсію чоловіку ( ОСОБА_1 ), а також пересилала йому кошти, які заробляла за кордоном. Згідно рішення Косівської міської ради №163 від 20 жовтня 1999 року будинок АДРЕСА_2 визнано двоквартирним, в якому квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_6 , а квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 . Згідно рішення суду від 14 червня 2018 року спірна квартира АДРЕСА_1 визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , розділено її між сторонам в рівних частинах (по Ѕ кожному) та виділено в натурі частки. Рішення набрало законної сили, апеляційна та касаційна скарга не подавалась. Посилання сторони позивача на відсутність документу про реєстрацію права власності на спірне майно ОСОБА_5 безпідставні, крім того сторона позивача також не надала доказ на підтвердження реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне житло. Щодо зазначення у відзиві про те, що він не заперечує проти задоволення позову просив визнати це опискою, оскільки сам зміст відзиву та резолютивна його частина чітко вказує на позицію сторони відповідача щодо позовних вимог (заперечення проти позову).

Процесуальні дії у справі.

28.02.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та автоматизованою системою документообігу суду була визначена судді Крилюк М.І. для здійснення судового провадження.

Ухвалою судді від 02.03.2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 15.09.2020 року задоволено заяву позивача про відвід судді Крилюк М.І.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями 15.09.2020 року справа передана для здійснення судового провадження судді Драч Д.С.

Ухвалою від 16.09.2020 року дану цивільну справу прийнято до провадження та призначено її до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження.

Суд, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з такого.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в судовому порядку, що підтверджується рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області було розірвано 13.10.2017 року (а.с.7).

Рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради від 20.10.1999 року житловий будинок по АДРЕСА_2 визнано двоквартирним, згідно документації, виданої Косівської архітектурою за № 326-58: - квартира АДРЕСА_3 належить гр. ОСОБА_6 , - квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 (а.с. 82).

Згідно свідоцтв про право власності № НОМЕР_1 від 30.11.1999 року та №1068 30.11.1999 року, житловий будинок в половині, який розташований по АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 8, 80).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14.06.2018 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна. В порядку поділу майна визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, та в порядку розподілу майна визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 право власності кожного на Ѕ частину вказаної квартири. Вказаним рішенням відповідно до висновку експерта сторонам виділено в натурі приміщення будинковолодіння по АДРЕСА_5 (а.с.76).

Згідно довідки №201 від 22.01.2020 року виданої виконкомом Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області та інформації наданої виконкомом на запит суду у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_5 (колишня дружинапозивача) (а.с. 6, 25).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим приміщенням через зареєстроване місце проживання у ньому колишньої дружини ОСОБА_5 .

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в судовому порядку рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області 13.10.2017 року, яке набрало законної сили 24.10.2017 року (а.с.7).

У період шлюбу сторонами набуто будинковолодіння, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14.06.2018 року в порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності кожного на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду набрало законної сили 17.07.2018 року, в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось (а.с.76-79).

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Оскільки судом встановлено, що квартира визнана спільним сумісним майном подружжя, і рішенням суду за відповідачем визнано право власності на Ѕ частину квартири, то ОСОБА_5 є співвласником вказаної квартири.

Судом також встановлено, що відповідач дійсно не проживає у вищезазначеній квартирі тривалий час, понад один рік.

Разом з тим вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі ст. 405 ЦК України, на яку посилався позивач, суд зауважує, що відповідач ОСОБА_5 не втратила право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц.

Що стосується доводів позивача, що відповідач не набула права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки не зареєструвала його у встановленому законом порядку то суд зауважує, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Пункт 9 частини 1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Суд звертає увагу, що саме по собі судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. В даному випадку відповідач є співвласником майна, оскільки вищезазначена квартира визнана судом спільним сумісним майном подружжя. Вказане рішення суду набрало законної сили, та в апеляційному і касаційному порядку не оскаржувалося.

Що стосується зауважень позивача щодо відзиву, то суд звертає увагу, що дійсно в тексті відзиву представником відповідача зазначено, що він не заперечує проти задоволення позову. Однак прохальна частина відзиву містить категоричну незгоду з вимогами позовної заяви. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача уточнив, та ствердив, що в задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити.

Неспроможними також є доводи позивача, щодо невідповідності поданого відзиву вимогам ЦПК України. Оскільки позивач не заперечив, що отримав даний відзив в суді. Та обставина, що в матеріалах справи не міститься доказів надіслання відзиву іншим учасникам справи, та копії документу, що підтверджує повноваження представника жодним чином не впливають на об`єктивно встановлені судом обставини по суті справи. До матеріалів справи долучено документи, що підтверджують повноваження представника відповідача, які перевірені та оцінені судом. Крім того, чинний ЦПК України не передбачає підстав для залишення відзиву на позовну заяву без розгляду.

На підставі ст. ст. 316, 317, 319, 321, 383 ЦК України, ст.2, ч2 ст. 12, п.9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» керуючись ст. ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.С. Драч