Провадження № 2/947/618/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого -судді Луняченка В.О.

при секретарі Нефедової Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІПН невідомий) третя особа державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Білик Олена Георгіївна ( АДРЕСА_1 Одеса, вул. Космонавтів, 11 а ), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська Ольга Василівна ( АДРЕСА_2 ) про визнання права власності на частину житлового будинку за правом представлення та визнання договору дарування недійсним з моменту його укладання,-

В С Т А Н О В И В:

14.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом про визнання права власності на частину житлового будинку за правом представлення та визнання договору дарування недійсним з моменту його укладання, в якому просить визнати договір дарування від 04.10.1996 року №2792 недійсним з моменту його укладання; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за правом представлення право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідача судові витрати, витрати за послуги банку та витрати на правничу допомогу.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.

Ухвалою від 21.06.2019 від відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Білик Олена Георгіївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська Ольга Василівна про визнання права власності на частину житлового будинку за правом представлення та визнання договору дарування недійсним з моменту його укладання за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

За результатами підготовчого судового засідання, ухвалою суду від 03.10.2019 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.128-130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Грішина В.О. в судове засідання не з`явилась, вдруге надавши заяву про відкладення розгляду справи, однак заяв про розгялд справи за її та позивача відсутності. або відмови від позову нею надано не було, що дає суду змогу розуміти, що вирішення справи по суті позовних вимог є важливим для учасників справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, за адресою реєстрації місця мешкання та за адресою зазначеною у позові, причини неявки суду невідомі.

Треті особи: нотаріус Київської державної нотаріальної контори у м.Одесі Білик О.Г. та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська О.В. в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

В матеріалах справи міститься заява нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м.Одесі Білик О.Г. про можливість розгляду справи за її відсутністю.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть №214 від 09 січня 1986 року. На той час позивачу було 4 роки, вони з матір`ю залишилися проживати з бабусею і вести спільне господарство за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21 січня 1999 року померла ОСОБА_4 , яка приходиться позивачу бабусею. Та на час відкриття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_1 був неповнолітнім і продовжував проживати у будинку разом з матір`ю.

Згідно ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.4 ст.1268 Цивільного кодексу України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою- четвертою ст. 1273 ЦК України.

Згідно ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України, є діти спадкодавця, а саме: син - ОСОБА_3 .

Оскільки так сталося, що ОСОБА_3 - син спадкодавця помер раніше за матір - ОСОБА_4 , то відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців) ( положення ст. 1216 ЦК України).

Згідно зі ст. 1218 ч.1 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України ( ст. 1223 ч.2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

28 листопада 2018 року позивач звернувся з заявою про видачу свідоцтва на спадщину до державного нотаріусу Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса. Держаним нотаріусом Біликом О. Г. Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса було заведено спадкову справу №273/2018. У супровідному листі Київської державної нотаріальної контори №1187/02-14 від 30листопада 2018 року було зазначено, що позивачу потрібно надати документи, що підтверджують право спадкоємця на спадкове майно та особисто з`явитись до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса.

20 лютого 2019 року позивач звернувся з повторною заявою про видачу свідоцтва на спадщину до державного нотаріусу Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса. Однак Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №917/02-31 від 22 лютого 2019 року нотаріуса відмовила останньому у вчиненні нотаріальних дій, оскільки станом на 31.12.2012 за ОСОБА_4 права власності на будь-яке нерухоме майно в м.Одесі не зареєстровані- тобто ні на Ѕ частину житлового будинку під АДРЕСА_4 .

За життя ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 склала на користь ОСОБА_5 договір дарування, за яким, власником ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 відчужено 2-1 кухня, 2-2 тамбур,2-3 веранда, 2-4 житлова, 2-5 житлова, 2-6 коридор,2-7 санвузол, літня кухня (літ.Б),. Альтанка (літ.В), сарай (літ Г) вбиральна (літ. Д), душ ( літ Ж), навіси ( літ И,К)

Тобто з 04.10.1996 за договором дарування від 04.10.1996 року засвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. і зареєстрованим в реєстрі №2792 ОСОБА_2 є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3 . В цілому житловий будинок з належними будівлями і спорудами складається з одного житлового приміщення, площею 54,3 кв.м (літ А), літньої кухні ( літ Б), альтанки ( літ В) сараю ( літ Г), вбиральні (літ Д), сараю (літ Е), душа (літ Ж), альтанки (літ И.К) огорож №1-4, мощення, І-V, розташованого на земельній ділянці 760 кв.м.

Позивач вважає даний договір таким, що порушує його права,як спадкоємця тому повинен бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що на момент його укладання не було дотримано відповідних вимоги актів цивільного законодавства, мотивуючи тим, що при відчуженні майна, бабусею не було враховано, що він як спадкоємець після смерті свого батька мав можливість успадкувати належну йому частку у спадковому майні після смерті його матері.

Положення ст. 215 ЦК України наголошує на те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивачем не доведено факту нікчемності оспорюваного ним договору дарування від 04.10.1996 року. Більш того, на час укладення договору дарування, законним представником позивача, на той час малолітнього, була його мати ОСОБА_6 , яка мала права та обов`язки діяти в інтересах дитини.

Однак суд враховує той факт, що ОСОБА_1 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 . З заявою про прийняття спадщини, останній звернувся вперше 28.11.2018. постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії він отримав 22.02.2019, до суду звернувся 14.06.2019 року, зазначаючи, що про наявність договору дарування від 04.10.1996 року він не знав.

Однак дані твердження спростовуються рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.02.2011 року у справі №2-698/10 за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , треті особи Одеська міська рада, ОСОБА_8 про приведення у попередній стан відповідно до технічної документації частини житлового будинку АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_8 за рахунок відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_7 .

Так судом встановлено, що 09. 11. 2009 р. Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_7 , треті особи Одеська міська рада і ОСОБА_8 , з проханням постановити рішення про приведення у попередній стан відповідно до технічної документації частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_9 , за рахунок відповідачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .. У позові вказано, що проведеною перевіркою за заявою гр. ОСОБА_8 встановлено, що відповідачами проводиться самовільна реконструкція частини домоволодіння шляхом зведення прибудови до домоволодіння по АДРЕСА_3 , що є самочинним будівництвом на самовільно зайнятій відповідачами земельній ділянці, яка знаходиться в комунальній власності. Самочинне будівництво порушує права територіальної громади на земельну ділянку і права власника ОСОБА_8 , оскільки самочинно збудована будівля зведена з порушенням будівельних норм та правил і без її згоди.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18. 11. 2010 р. задоволено позовні вимоги Київської районної адміністрації Одеської міської ради і ухвалено привести у попередній стан відповідно до технічної документації частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_8 , за рахунок відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_7 звернулись до суду з апеляційною скаргою, з посиланням на те, що ОСОБА_8 є власником будинку по АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 і ОСОБА_7 проживають за адресою по АДРЕСА_3 і ОСОБА_8 не є власником цієї будівлі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.02.2011 року рішення Київського районного суду м.Одеси від 18.11.2010 року скасовано та у задоволенні позову Київської районної адміністрації Одеської міської ради відмовлено.

Згідно з положенням ст. 82 ч. 5 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили. Не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Беручи до уваги факти, встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.02.2011 року у справі №2-698/10, та той факт, що у власності ОСОБА_4 не перебувала Ѕ частина будинку АДРЕСА_3 у позові ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку за правом представлення та визнання договору дарування недійсним з моменту його укладання слід відмовити.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 10,23, 258-261, 263,265, 352,354 ЦПК України, ст. ст. 11, 12, 14, 203, 205, 215,216, 317, 319, 321, 1216, 1218,1258,1266 ЦК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІПН невідомий) третя особа державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Білик Олена Георгіївна ( АДРЕСА_1 Одеса, вул. Космонавтів, 11 а ), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська Ольга Василівна ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування від 04.10.1996 за №2792 зареєстрованим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за право м представлення права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.