ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2714/20 Справа № 211/164/18 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року, ухваленого суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі, повний текст рішення суду складено 13 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В мотивування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що між нею та ОСОБА_2 28 січня 2013 року укладено договір позики. За умовами якого, ОСОБА_2 зайняла кошти в борг на що написала розписку, в якій зазначає, що отримала 40000 гривень від ОСОБА_1 зі строком повернення до 28.01.2014 року з нарахованими відсотками 5% щомісяця. Відповідач в зазначений строк кошти не повернула. Після уточнення позовних вимог у січні 2018 року, позивач просить суд стягнути на її користь з відповідача: заборгованість 40000 грн. основного боргу, проценти за користування позикою 23789,15 грн., 3 % річних 4767 грн.,, інфляційні витрати 51424,07 грн., пеню 8625,75 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року позов задоволено.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року за заявою представника відповідача заочне рішення скасоване.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики яка складається з: 40000 грн. основного боргу, проценти за користування позикою 23789,15 грн., 3 % річних 4767,00 грн., інфляційні витрати 51424,07 грн., пеня 8625,75 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гузєв І.Г., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що доказів на часткову оплату суми заборгованості матеріали справи не містять, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки кінцевий строк виконання умов договору 28 січня 2014 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулась в січні 2018року. Жодних доказів про переривання строку позовної давності позивачем не надано.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у період з січня 2015 року по 17 січня 2018 р. частково виконувала зобов`язання по погашенню відсотків за користування коштами, тому стягнув заборгованість з межах заявлених позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно договору займу від 28 січня 2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 40000 грн. та зобов`язалась повернути до 28 січня 2014 року (а.с.10-12).

Розпискою ОСОБА_2 підтвердила факт отримання 28 січня 2013 року грошових коштів від ОСОБА_1 в сумі 40000 грн.(а.с. 13).

Між сторонами виник спір щодо належноговиконання відповідачем боргових зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги представника відповідача про наявність правових підстав для застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав та відсутності доказів його переривання.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано договір займу від 28 січня 2013 року та копію розписки.

Розділом 5 укладеного між сторонами договору передбачено, що в день, зазначений в п.4.1 28 січня 2014 року, позичальник зобов`язана одночасно повернути позикодавцю отримані кошти в національній валюті в сумі, визначеною п.2.1. договору 40000 грн. Борг повертається шляхом передання готівкових коштів «з рук в руки», про що складається відповідна розписка. (а.с.11).

Посилаючись на погашення відповідачем у період з січня 2015 року по грудень 2017 р. грошових коштів в рахунок оплати відсотків за користування позикою, позивач не надала належних та допустимих доказів, їх повернення. Не надано розписки, або її копії про отримання від позичальника коштів. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про виконання відповідачем зобов`язань та їх період, оскільки відповідач заперечує повернення коштів після закінчення строку дії договору, тобто з 28 січня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність факту оплати позичальником заборгованості зі сплати відсотків за користування позикою після закінчення строку виконання зобов`язань, тобто 28 січня 2014 року не доведений позивачем, докази в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Умовами укладеного між сторонами договору займу встановлений строк його виконання до 28 січня 2014 року (а.с. 10).

Згідно штампу вхідної кореспонденції суду із позовом ОСОБА_1 звернулась 16 січня 2018 року (а.с.3). Тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача в заяві про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції (а.с.69-70). Що відповідно положення ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріально законодавства, без повного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, тому на підставі положення п.п.1.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасування з ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.15 ст.141 ЦПК України).

При звернені до суду із апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_2 сплатила судовий збір в сумі 1057,20 грн., який підлягає стягненню з позивача на її користь.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору 1057,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: