Справа № 629/3188/19
Провадження № 2/629/399/20
УХВАЛА

25.02.2020 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі головуючого судді Ткаченко О.А., за участю секретаря Авраменко О.С., розглянувши в підготовчому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи Лозівської міської ради Харківської області про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення збитків, відшкодування майнової і моральної шкоди, -

встановив:

В провадженні суду перебуває зазначена цивільна справа.

24.02.2020 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід головуючого по справі Ткаченко О.А. на підставі вимог ст.36 ЦПК України. В обґрунтування заяви останній зазначає, що його позовна заява 02.09.2019 року з мотивів не усунення недоліків і не сплати судового збору визнана неподаною і повернена позивачу. Вважає, що при ухваленні даного рішення, судом не була звернута увага на наявність норм права, і на докази його незадовільного майнового стану, які були надані суду як з позовом так і з заявою про усунення недоліків, датованою 22.08.2019 року. Крім цього, зазначає, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.11.2019 року, його апеляційна скарга на дану ухвалу суду була задоволена, за аналогічних доказів його незадовільного майнового стану його звільнено від сплати судового збору. Після чого справа знову надійшла в провадження судді. Вважає, що у відповідності до вимог ч.1 ст.37 ЦПК України, суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі. Норма стосується справ у яких відкривалось провадження, але випадок безпідставної відмови у його відкритті є нічим не іншим, як обставиною, що викликає сумнів у неупередженості і об`єктивності судді. З огляду на викладене, вважає, що суд під головуванням судді Ткаченка О.А. навмисно, та в інтересах відповідачів, вчиняє тяганину у її розгляді. Про такі обставини свідчить ухвала суду від 23.01.2020 року, відповідно до якої, справа у підготовчому засіданні призначена на 25.02.2020 року. Також, вважає як несправедливу, наведену судом в його адресу вимогу, надати документи які підтверджують матеріальне становище. Тому з огляду на викладене вважає, що існують, як об`єктивні так і суб`єктивні підстави відводу судді, зацікавленість у результаті розгляду справи, обставини, які викликають сумніви в об`єктивності та неуперадженості.

В судовому засіданні позивача ОСОБА_1 та його представник - адвокат Шаповал Л.І. на задоволенні заяви про відвід судді наполягали з наведених в ній підстав.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Суд, вислухавши думку осіб, що приймають участь у справі, вважає заяву про відвід судді подану позивачем необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.2,3 ст.40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 надано письмову заяву про відвід судді 24.02.2020 року, розгляд справи призначено на 25.02.2020 року, відповідно до ч.3 ст.40 ЦПК України, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Підстави для відводу судді передбачені ст.ст.36-37 ЦПК України і розширеному тлумаченню не підлягають.

Статтею 36 ЦПК України визначені підстави для відводу (самовідводу) судді. Так, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України», суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c.Italie) від 13 травня 1980 року).

Суд звертає увагу, що подання необґрунтованої заяви з боку позивача про відвід судді, призводить до відкладення судового розгляду та може свідчити про намір затягування розгляду справи, що в свою чергу є на думку суду зловживанням своїми процесуальними правами в розумінні ст.44 ЦПК України, та є неприпустимим, оскільки нездатність суду протидіяти створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, може бути наслідком порушенням ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім цього, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Білуха проти України» особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (про що зазначено у пунктом 43 рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Окрім того, у висновку №3 Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, що пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду і визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції.

Звертаючись із заявою про відвід головуючого судді, позивач ОСОБА_1 надає негативну оцінку постановленим суддею ухвалам від 02.09.2019 року про повернення позовної заяви у зв`язку з невиконанням ухвали про залишення позову без руху і від 23.01.2020 року про відкриття провадження у справі з відстроченням ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 5845,43 грн. при пред`явленні ним до суду матеріалів даної позовної заяви на строк до 25.02.2020 року, але не більш як до ухвалення рішення у справі та зобов`язанням останнього, крім наявних у справі, надати документи які підтверджують його матеріальне становище (довідку (з урахуванням всіх уточнень у податкових агентів (джерел доходів) про розмір доходу за минулий рік, довідку про членів сім`ї та їхні доходи; банківські документи про відсутність на рахунку коштів; довідку податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків та відомості про наявність або відсутність рухомого, нерухомого майна або земельної ділянки, тощо), тобто висловлюючи незгоду з процесуальними рішеннями судді, вважаючи це підставою для його відводу.

Обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1 , не свідчать про наявність передбачених законом підстав для відводу судді.

Відвід повинен бути вмотивований - з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу. Якщо він не вмотивований, це є підставою для відмови у його задоволенні.

Згідно частини 4 статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу.

Будь-яких доказів, які б підтверджували наявність обставин, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді при розгляді даної справи, з матеріалів та доводів заяви про відвід не вбачається.

Крім цього, суд роз`яснює позивачу, що у відповідності до вимог ч.1,2,3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

А також, суд звертає увагу позивача, що положеннями ст.17 ЦПК України закріплено право на перегляд справи та оскарження судового рішення.

Керуючись ст.36,39,40,252,253,259-261 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Ткаченка Олександра Анатолійовича від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи Лозівської міської ради Харківської області про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення збитків, відшкодування майнової і моральної шкоди - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.А.Ткаченко