Справа № 301/1434/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря : Чучки Н.В.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Делюкс», Білківське споживче товариство, Білківська сільська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Білківського споживчого товариства на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2017 року у складі судді Золотар М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Делюкс», Білківського споживчого товариства, Білківської сільської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ «Делюкс»), Білківського споживчого товариства (далі - Білківське СТ), Білківської сільської ради Іршавського району, в якому просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 112,2 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що Білківське СТ передало ТОВ «Делюкс» основні засоби, а саме кафе та інші споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені будівлі розташовані на земельній ділянці, переданій Білківському СТ у постійне користування згідно державного акта на право постійного користування землею, виданого відповідно до рішення Білківської сільської ради за № 45 від 18 грудня 1997 року. Для підприємницької діяльності ТОВ «Делюкс» необхідні були грошові кошти, а тому позивач вирішив прийняти участь в будівництві приміщення для подальшої підприємницької діяльності.

Відповідно до усної угоди з відповідачем ТОВ «Делюкс» він взяв на себе зобов`язання щодо матеріального забезпечення будівництва нежитлової споруди на відведеній земельній ділянці. З свого боку відповідач ТОВ «Делюкс» зобов`язався у випадку відсутності матеріальних коштів для погашення заборгованості у повному обсязі передати у власність новостворене нерухоме майно. ОСОБА_1 прийняв на себе вказані вище зобов`язання та вклав свої особисті кошти в будівництво нежитлової будівлі, що позначена на плані літерою «Ж», за умови подальшої реєстрації нежитлового приміщення на нього відповідно вкладених коштів у будівництво.

В період з березня 2017 року по червень 2017 року він за власні кошти на земельній ділянці, що розташована в АДРЕСА_1 збудував нежитлову будівлю загальною площею 112,2 м.кв.

Спірне нежитлове приміщення проінвентаризоване КП «Іршавське БТІ» та виготовлений технічний паспорт.

Позивач указав, що фактично наведене вище нерухоме майно, зареєстроване ТзОВ «Делюкс», останнє відмовляється повернути вкладені кошти за будівництво нежитлової будівлі, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, позначену на плані літерою «Ж», загальною площею 112,2 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Білківську сільську раду Іршавського району присвоїти поштову адресу на збудовану нежитлову будівлю, позначену літерою «Ж», що розташована в АДРЕСА_1 .

Не погодившись із даним рішенням, Білківське СТ подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову у позові, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказано, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновків, що спірну будівлю збудував саме позивач; суд не врахував, що самочинне будівництво здійснено на земельній ділянці, яка належить Білківському ОСОБА_2 , без згоди останнього; суд не звернув уваги, що позивачем не дано жодних доказів, які б підтверджували, що порушене ним питання про визнання права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати наявність спору про право.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні представник апелянта Митровка Я.В. підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за усною згодою з відповідачем ТОВ «Делюкс» за власні кошти збудував нежитлову будівлю загальною площею 112 м.кв, а оскільки ТОВ «Делюкс» відмовляється повернути позивачеві вкладені на будівництво кошти, то наявні підстави для визнання за позивачем права власності на дану будівлю.

Однак, з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки судом допущено неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 обґрунтовує заявлений позов тим, що він згідно з усною угодою з відповідачем ТОВ «Делюкс» взяв на себе зобов`язання щодо матеріального забезпечення будівництва нежитлової споруди, а відповідач ТОВ «Делюкс» зобов`язався у випадку відсутності матеріальних коштів для погашення заборгованості у повному обсязі передати у власність новостворене нерухоме майно. ОСОБА_1 на виконання даного зобов`язання вклав свої особисті кошти в будівництво нежитлової будівлі, що позначена на плані літерою «Ж», та в період з березня 2017 року по червень 2017 року на земельній ділянці, що розташована в АДРЕСА_1 збудував нежитлову будівлю загальною площею 112,2 м.кв., а оскільки ТзОВ «Делюкс» відмовляється повернути вкладені кошти за будівництво даної будівлі, просив за ним визнати право власності на дану будівлю.

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Позивачем ОСОБА_1 , відповідно до вищевказаних приписів закону, не подано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він побудував спірну будівлю за власні кошти.

З технічного паспорту на будівлю АДРЕСА_1 від 26.06.2017 року вбачається, що він виготовлений КП «Іршавське БТІ» за замовленням відповідача ТОВ «Делюкс», а не позивача; будівлю під літерою «Ж» побудовано самовільно. (а.с.8-9.т.1).

З протоколу загальних зборів учасників ТОВ Делюкс» №3 без дати, який доданий позивачем до позовної заяви в підтвердження заявлених вимог, слідує, що загальними зборами учасників було прийнято рішення про збільшення статутного капіталу ТОВ «Делюкс» за рахунок додаткового вкладу учасника ОСОБА_1 .

Однак, кошти внесені як вклад до статутного капіталу товариства не можуть відноситися до коштів із фінансування будівництва позивачем. Внесення вкладу до статутного капіталу товариства, відповідно до ч.1 ст. 10 та ч.1 ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції на момент ухвалення судового рішення) є підставою для виникнення в учасника корпоративних прав, а не права на визнання за ним права власності на майно товариства.

Таким чином, позивачем не доведено, що саме ним здійснено самочинне будівництво спірного майна, а тому за приписами ч.3 ст. 376 ЦК України, за ним не може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

До позовної заяви позивачем в якості доказу перебування спірної будівлі на земельній ділянці відповідача ОСОБА_3 подано Державний акт на право постійного користування землею ІІ ЗК №002067 від26.12.1997 року. Однак, в матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_3 , отримана в порядку встановленому законодавством про споживчу кооперацію , на будівництво ТОВ «Делюкс» нерухомого майна на землях, що перебувають у користуванні ОСОБА_3 , а також докази, які б підтверджували виділення позивачу в установленому законом порядку земельної ділянки Білківською сільською радою.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Аналогічні положення зазначені і в ч.1 ст. 4 ЦПК України

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

З врахуванням вищенаведених обставин, а також враховуючи те, що позивач не звертався до компетентних державних органів про прийняття самочинної нежитлової будівлі до експлуатації, вказане питання не було предметом розгляду даних органів, земельна ділянка позивачу під уже збудоване нерухоме майно у встановленому законом порядку не виділялась, а тому відсутні підстави для задоволення заявленого позову.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини справи та вимоги закону і безпідставно та неправомірно задовольнив заявлений позов.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції згідно п.1,2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 960 грн. судового збору, дана сума підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Білківського споживчого товариства задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Делюкс», Білківського споживчого товариства, Білківської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Білківського споживчого товариства 960 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року .

Головуючий:

Судді: