Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 450/4389/13-ц

провадження № 61-5454св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року у складі судді Кукси Д. А. та постанову Львівського апеляційного суду

від 11 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно, визнання договору недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 14 червня 1966 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , у шлюбі вони разом збудували житловий будинок АДРЕСА_1 та набули право власності на земельну ділянку, площею 0,0800 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд у с. Муроване Пустомитівського району Львівської області.

У листопаді 2013 року йому стало відомо, що 22 вересня 2008 року ОСОБА_2 без його відома та згоди, уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки на забезпечення виконання нею зобов`язань за кредитним договором

від 22 вересня 2008 року, за умовами якого вона передала належний їм житловий будинок та земельну ділянку в іпотеку банку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 без його згоди та відома передала в іпотеку майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, просив визнати недійним договір іпотеки від 22 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», та визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Моісєєвою О. Я. та зареєстрований за № 3956, у частині Ѕ частки житлового будинку НОМЕР_3 та земельної ділянки кадастровий № :02:002:0132, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, по АДРЕСА_1 .

Визнано право власності ОСОБА_1 на Ѕ частки житлового будинку НОМЕР_3 та земельної ділянки кадастровий № :02:002:0132, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по

АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2014 року скасовано, ухвалено нове судове рішенням, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2014 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині Ѕ частки житлового будинку

АДРЕСА_1 .

Визнано право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з доведеності права спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, та відсутності згоди позивача на укладення ОСОБА_2 договору іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та укладення зазначеного договору з використанням завідомо підробленого документа (злочинним шляхом), а тому суд вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на Ѕ частку спірного будинковолодіння та визнання недійсним оскаржуваного договору іпотеки від 22 серпня 2008 року, в частині Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода всіх співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації має бути висловлена письмово та нотаріально посвідчена. Оскільки ОСОБА_2 розпорядилася майном, що є спільною сумісною власністю подружжя без згоди чоловіка, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення спірного договору іпотеки єдиним власником нерухомого майна - предмета іпотеки була ОСОБА_2 , а тому для укладення договору іпотеки не потребувалося згоди позивача. Крім того, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя. Аналіз пункту 6 статті 3, частини другої статті 369 ЦК України, частини другої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) свідчить про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Однак, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне її вирішення, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, зокрема доводів банку про те, що на час укладення спірного договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірне нерухоме майно (предмет іпотеки) належить подружжю на праві спільної сумісної власності та, що другий із подружжя не надав згоди на укладення цього договору, а тому передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Установивши, що спірне нерухоме майно набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, тобто є їх спільною сумісною власністю, та що ОСОБА_1 не надавав згоду на укладення договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір іпотеки відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України є недійсним в частині передачі в іпотеку Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області

від 22 липня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 11 лютого 2019 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції необгрунтовано послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, оскільки рішення у даній справі ухвалене за інших фактичних обставин, зокрема апеляційний суд не урахував, що при оформленні договору іпотеки

від 22 вересня 2008 року ОСОБА_2 надала нотаріусу підроблене свідоцтво про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_1 , що встановлено в ухвалі Шевченківського районного суду м. Львова від 13 травня 2016 року у справі №466/4140/16-к. Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору щодо розпорядження спільним майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Укладаючи договір іпотеки, банк не знав і не міг знати, що спірне нерухоме майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, банк діяв добросовісно, доказів зворотного позивач не надав. Нотаріус при оформлення договору іпотеки здійснила належну перевірку сімейного статусу ОСОБА_2 та посвідчила правочин відповідно до вимог чинного законодавства. Суди помилково визнали за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку, оскільки позивач не довів, що відповідач ОСОБА_2 оспорює або не визнає його право власності на зазначене нерухоме майно. Крім того, суди не дослідили обставин виникнення у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку.

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він зазначив, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи, ухвалили законні і обгрунтовані рішення, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Рух справи у суді касаційної інстанції

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 22 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №LVNRGA, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 128 777,08 доларів США, зі сплатою 15 процентів річних за користування грошовими коштами, з кінцевим строком повернення кредитних коштів до

22 вересня 2028 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, 22 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0800 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої за цією ж адресою.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно

від 18 квітня 2008 року № 18570696 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області

від 27 березня 2008 року № 75.

Земельна ділянка, площею 0,0800 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в с. Муроване Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер :02:002:0132, належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №520034.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 1966 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У матеріалах справи, зокрема, документах, наданих приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісеєвою О. Я., на запит суду, міститься копія заяви ОСОБА_2 , особисто нею підписана, про відсутність її перебування у шлюбі та копія свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серія НОМЕР_1 від 14 жовтня 2005 року, за підписом керівника державного органу реєстрації актів цивільного стану Гавришко І. В., актовий запис № 187.

Відповідно до інформації відділу державної реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області (далі - ВДРАЦС Пустомитівського РУЮ у Львівській області) від 05 серпня 2014 року №795/02-22 в архіві відділу відсутній актовий запис від 14 жовтня 2005 року №187 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 14 жовтня

2005 року керівником ВДРАЦС Пустомитівського РУЮ у Львівській області був не ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 травня 2016 року у справі №466/4140/16-к ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою та третьою статті 358 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито. Встановлено, що

ОСОБА_3 , усвідомлюючи, що його батько ОСОБА_1 не надасть згоду на передачу в іпотеку набуте під час шлюбу майно, а саме частину будинку, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , який перебуває у власності ОСОБА_2 , на початку вересня 2008 року, перебуваючи в готелі «Жорж», що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_2 , у невстановлений досудовим слідством час, з метою внесення завідомо неправдивих відомостей у паспорт громадянина України ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 , виданий 04 серпня 2007 року, зокрема інформації про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передав даний документ невстановленій досудовим розслідуванням особі на ім`я « ОСОБА_6 ». В подальшому, зазначена особа передала ОСОБА_3 паспорт громадянина України ОСОБА_2 , в якому на 11 аркуші містилась відмітка ВДРАЦС Пустомитівського РУЮ у Львівській області про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 14 жовтня 2005 року за №187. В подальшому, з використанням завідомо підробленого документу, ОСОБА_2 , уклала договір іпотеки від 22 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № LVNRGA, укладеним 22 вересня 2008 року а між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Урахувавши зазначене а також те, що житловий будинок

АДРЕСА_1 був збудований сторонами під час перебування у шлюбі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до змісту частин першої та четвертої статті 120 ЗК Україниу разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на жилий будинок, будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналогічним чином перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 ЦК України.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК Українинеобхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0132, є законними та обгрунтованими.

Твердження заявника про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку за недоведеністю позивачем того, що ОСОБА_2 оспорює або не визнає його право власності на зазначене майно є неспроможними з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору іпотеки, зокрема за відсутності згоди позивача, та з використанням завідомо підробленого документа (злочинним шляхом), які свідчать про те, що відповідач діяла поза волею позивача та про наявність спору щодо зазначеного нерухомого майна.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки

Частинами першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку», зараз і надалі в редакції станом на дату укладення спірного договору іпотеки, іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин необхідних повноважень.

Таким чином, відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми, та відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), згідно якої Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс 15, від 27 січня

2016 року у справі №6-1912цс15, та від 30 березня 2016 року у справі 6-533цс16.

Ураховуючи наведене та те, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не був розірваний, а житловий будинок АДРЕСА_1 перебував у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому укладення ОСОБА_2 договору іпотеки житлового будинку

від 22 вересня 2008 року вимагало надання ОСОБА_1 нотаріально посвідченої згоди, яку він, як встановлено судами, не надавав, а тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору іпотеки від 22 вересня 2008 року в частині Ѕ частки житлового будинку

АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги про помилкове урахування судом апеляційної інстанцій висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), є необгрунтованими, оскільки наведені правові висновки урегульовують правовідносини, які виникли між подружжям (колишнім подружжям) при укладенні одним з них договорів з третьою особою без відома та згоди другого з подружжя. Факт укладення спірного договору з використанням завідомо підробленого документа, не змінює суті правовідносин, а лише додатково вказує на порушення одним із подружжя прав другого з подружжя, який не надавав згоду на укладення оспорюваного договору іпотеки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків суду попередніх інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня

2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко