Провадження № 2/521/1321/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мурзенко М.В.,

при секретарі Корнієнко Л.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Саєвського М. О.

представника відповідача Калюжної О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Малиновського районного суду м.Одеси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року до Малиновського районного суду м.Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди в якому просить суд стягнути з Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 залишок суми одноразової вихідної допомоги у розмірі 7 595, 00 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) грн.; стягнути з Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заробітну платню на час затримки розрахунку при звільненні, - 12 668, 80 грн. за кожний місяць з моменту звільнення по день ухвалення рішення у даній справі; стягнути з Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 (п`ять тисяч) грн.; а також витрати на справничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що позивач працювала у Державному підприємстві «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» починаючи з 16 серпня 1979 року по 15 лютого 2019 року включно, тобто протягом 39 років та 6 місяців, звільнилась за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, при звільненні їй була виплачена вихідна допомога в розмірі двох посадових окладів, в той час як за умовами колективного договору зазначена допомога мала бути виплачена в розмірі трьох посадових окладів, на звернення позивача щодо виплати належних позивачу сум відповідач відповідає відмовою, внаслідок неправомірної поведінки відповідача їй спричинено моральну шкоду.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 23 грудня 2020 року по справі було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду на 22 січня 2020 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснила суду, що працювала на посаді бухгалтера, суми розрахунку при звільненні були вирахувані нею відповідно до наказу про звільнення, з приводу порушення її прав зверталась, зверталась до відповідача, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Головного управління Держпраці в Одеській області, до комісії з трудових спорів не зверталась, про порушення своїх прав дізналась в червні 2019 року, коли їй зателефонувала її колишня колега по роботі, внаслідок таких дій відповідача позивач перебувала в нервовому напруженні, в неї був порушений режим сну, їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 5 000 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на пропуск позивачем встановленого строку звернення до суду, оскільки виплати, що їх просить стягнути позивач, не входять до системи оплати праці, позивач самостійно здійснювала підготовку розрахунку при звільненні, була обізнана з положеннями колективного договору, звільнялась не у зв`язку із виходом на пенсію, яку отримує з 2011 року, грошова допомога надавались їй відповідно до п. 6.2. колективного договору, яким чіткий її розмір не передбачено.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачка працювала в Державному підприємстві «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», починаючи з 16 серпня 1979 року по 15 лютого 2019 року включно остання посада бухгалтер першої категорії, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с.11-13)

Відповідно до наказу від 04.02.2019 року № 14-К позивачку було звільнено на підставі заяви від 01.02.2019 року з 15.02.2019 року, за власним бажанням, ст. 38 КЗпП, у зв`язку із виходом на пенсію, вирішено виплатити їй грошову допомогу в розмірі двомісячного окладу згідно колективного договору (а.с.77-78)

З довідки відповідача від 29.11.2019 № 3483 вбачається, що позивачу після її звільнення була виплачена заробітна плата з 01.02.2019 року по 15.02.2019 року у сумі 4177,25 грн.; вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 15190,00 грн.; компенсація за невикористану відпустку у сумі 39112,67 грн., а всього 47076,34 грн.(а.с.75)

В липні 2019 року позивач звернулась до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, а в серпні до Головного управління Держпраці в Одеські області з приводу порушення відповідачем вимог трудового законодавства в частині проведення з нею повного розрахунку при звільненні, на які надано відповідь про можливість вирішення спору в судовому порядку, що підтверджується копіями відповідей на скарги позивача (а.с. 23-24, 26).

08 жовтня 2019 року позивач звернулась зі скаргою до відповідача, отримала відповідь від 25.10 2019 року про необґрунтованість її вимог та відсутність порушень з боку відповідача про проведенні розрахунків з позивачем, що підтверджується копією скарги та відповіді на неї (а.с. 21-22).

На час звільнення позивача на підприємстві відповідача діяв Колективний договір Колективний договір на 2018-2020 роки, затверджений загальними зборами трудового колективу 20 листопада 2018 року, зареєстрований Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради за № 10/352-016 від 12.12.2018 року, відповідно до п. 6.1.8. якого у зв`язку з виходи на пенсію при досягненні пенсійного віку, в тому числі на пільгових умовах (залежно від безперервного стажу роботи на підприємстві та його середнього заробітку) працівника підприємства, за умови звільнення, виділяються кошти у розмірі - п.п. 3 працівнику зі стажем роботи на підприємстві від 30 до 40 років 3 посадових оклада.(а.с.37)

Відповідно до п. 6.2. вказаного Колективного договору, за наявності спроможностей працівникам інституту виплачується матеріальна допомога (оздоровча, на невідкладні потреби та ін.) та одноразові виплати у зв`язку з одруженням та народженням дитини. (а.с. 38)

З пояснень представника відповідача в судовому засіданні вбачається, що відповідні виплати за п. 6.2 Колективного договору здійснюються у разі надходження від працівника відповідної заяви.

З заяви позивача про звільнення, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 91) вбачається, що прохання про надання такої допомоги вона не містить.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди», колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 вказаного Закону, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

За таких обставин суд доходить висновку, що на підставі п. 6.1.8. Колективного договору при звільненні позивачу належала до виплати грошова допомога в розмірі трьох посадових окладів, при здійсненні остаточного розрахунку за позивачем при звільненні, відповідачем неправомірно виплачено позивачу грошову допомогу в розмірі двох посадових окладів замість трьох.

Доводи відповідача про звільнення позивача не у зв`язку із виходом на пенсію та відсутність у зв`язку із цим у неї права на отримання передбаченої п. 6.1.8. Колективного договору допомоги відхиляються судом, оскільки з копії наказу про звільнення позивача (а.с.77) вбачається, що звільнення було проведено саме в зв`язку із виходом на пенсію.

Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача про спричинення їй порушенням її прав моральних страждань, що виразились в душевних хвилюваннях у зв`язку із недовиплатою їй належної суми грошової допомоги.

Водночас суд доходить висновку про пропуск позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України передбачена виплата всіх сум, належних працівникові при звільненні, проводиться в день звільнення.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України (322-08) та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналізуючи положення п. 6.1.8. Колективного договору, суд доходить висновку, що передбачена ним грошова допомога не входить до складу заробітної плати позивача, не є оплатою праці, у зв`язку із чим у разі наявності спору щодо її розміру та виплати позивачка повинна була звернутись до суду або до комісії по трудових спорах протягом трьох місяців з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права (ч. 1 ст. 233 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу № 133-адм від 05.11.2018 року позивачка входила до складу робочої комісії з ведення колективних переговорів щодо внесення змін до Колективного договору, що підтверджується копією відповідного наказу (а.с. 157-158).

Враховуючи, що із наказом про звільнення від 04.02.2019 р. позивача було ознайомлено своєчасно, позивачем самостійно було здійснено розрахунок сум до виплати за вказаним наказом, суд доходить висновку про пропуск позивачем встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду та про відсутність поважних причин його пропуску, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в частині стягнення недовиплаченої суми грошової допомоги та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову в частині вимог про стягнення недовиплаченої суми грошової допомоги, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Представником позивача було зроблено усну заяву про надання додаткових доказів понесення судових витрат, у зв`язку із чим відповідне рішення про розподіл судових витрат буде ухвалено судом відповідно до ст. 246, 270 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 92, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 02 березня 2020 року.

Головуючий: