Постанова

Іменем України

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 466/1058/15-ц

провадження № 61-23268св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідач - Брюховицька селищна рада Львівської області, ОСОБА_1 ,

третя особа- Відділ Держземагенства у місті Львові,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 травня 2017 року у складі судді

Луців-Шумської Н. Л. та постанову Апеляційного суду Львівської області

від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Цяцяка Р. П., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (далі - Закон № 460-IX).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») звернулося до суду з позовом до Брюховицької селищної ради Львівської області, ОСОБА_1 , третя особа - Відділ Держземагенства у місті Львові, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року затверджено містобудівне обґрунтування та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по зміні цільового призначення та змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,1437 га на АДРЕСА_1 із земель, які були надані для ведення особистого селянського господарства, на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд ОСОБА_1 .

На підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 677711 від 18 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 .

Для складання документів, що посвідчують право позивача на користування земельними ділянками смуги відведення, в тому числі у

смт Брюховичі Львівської області, позивач 03 липня 2008 року уклав угоду із землевпорядною організацією Приватне підприємство «Центр ринкових досліджень» (далі - ПП «Центр ринкових досліджень»). При виконанні завдання за договором використовується план смуги відведення

від 1962 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради.

З повідомлення ПП «Центр ринкових досліджень» від 02 жовтня 2013 року позивач дізнався, що складання відповідних правовстановлюючих документів неможливе, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки площею 0,1437 га, яка належить ОСОБА_1 , площа перетинання становить 0,0490 га.

Вказувало, що рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність спірної земельної ділянки суперечить чинному законодавству та порушує права ПАТ «Укрзалізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, оскільки земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці.

ПАТ «Укрзалізниця» не погоджувало як проект відведення земельної ділянки, так і акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі, не надавала погодження на вилучення земельних ділянок.

На підставі викладеного ПАТ «Укрзалізниця» просило: визнати незаконним та скасувати пункт 1.1 рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року № 845; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_1 на підставі спірного пункту рішення; витребувати у ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий їй на підставі спірного пункту рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 17 травня

2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано документів, які б свідчили по наявність рішення щодо передачі йому в користування земель відповідно до смуги відведення 1962 року, тому безпідставним є посилання на те, що ПАТ «Укрзалізниця» є належним землекористувачем на підставі Плану смуги відведення Рудно-Підбірці 1962 року, оскільки вказаний план не містить відомостей про його затвердження органом місцевого самоврядування.

Вся необхідна технічна документація на спірну земельну ділянку була виготовлена ОСОБА_1 , у ній відсутні будь-які дані про те, що ця земельна ділянка включає частину смуги відведення залізниці.

Суд вважав, що в даному спорі є необхідним застосування Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

у статті 1 якого передбачено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відсутні дані Державного земельного кадастру про реєстрацію будь-яких речових прав (зокрема, про право постійного користування) на земельну ділянку під залізничною колією вздовж земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , площею 0,1437 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 за Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» (далі -

ДТГО «Львівська залізниця»), Державною адміністрацією залізничного транспорту України, ПАТ «Укрзалізниця», Регіональною філією «Львівська залізниця» та іншими особами.

При цьому План смуги відведення Рудно-Підбірці 1962 року був лише проектом відведення земельної ділянки Львівської залізниці з урахуванням рішення Виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612, яке відмінено 27 жовтня 1962 року рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих за

№ 1001.

Зазначено, що задоволення позову в цій справі буде становити втручання у право ОСОБА_1 на землю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано статтю 68, частину четверту статті 84, статті 149, 152 ЗК України,

статтю 11 Закону України «Про транспорт», статтю 6 Закону України «Про залізничний транспорт».

На момент виникнення права позивача на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради Львівської області земельні відносини регулювалися ЗК Української СРР 1922 року та Положенням про землі надані транспорту, затвердженим постановою Ради народних комісарів СРСР від 07 лютого 1933 року № 50.

Суди вказані норми залишили поза увагою та застосували норми права, які були прийняті після виникнення спірних правовідносин, проте закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Разом з тим, факт неоформлення державного акта на право постійного користування землею не припиняє зазначене право ПАТ «Укрзалізниця» на раніше надану Залізниці земельну ділянку. До залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.

Право позивача на спірну земельну ділянку підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суди попередніх інстанцій не надали правову оцінку.

Долучений до матеріалів справи план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м є містобудівною документацією, яка є основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Вказаний План смуги відведення був погоджений Виконавчим комітетом Львівської міської ради депутатів трудящих, що свідчить про те, що органу місцевого самоврядування було відомо про його наявність.

Судами не взятий до уваги і факт сплати земельного податку позивачем. Судами попередніх інстанцій також не надано належну правову оцінку акта обстеження земельної ділянки від 07 травня 2014 року.

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює його правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. Місцева рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що спірна земельна ділянка була передана дідові відповідача - ОСОБА_2 , у 1956 році, тобто до початку будівництва залізничної гілки.

Оформлення акта користування земельною ділянкою було необхідною умовою для виникнення права користування на момент виникнення спірних правовідносин.

Залізнична колія Рудно-Підбірці побудована у 1958 році без плану смуги відведення та всупереч генплану. План смуги відведення 1962 року був розроблений вже по факту розташування існуючої залізниці. Позивачем не надано жодних доказів, що уповноважені органи надали у користування залізниці земельну ділянку такого ж розміру, як ширина смуги відведення, яку позивач хотів отримати.

Позивачем не надано належних доказів того, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, відноситься до земель транспорту.

Позивачем не вказано, які норми права порушено Брюховицькою селищною радою Львівської області при передачі спірної земельної ділянки.

Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

30 липня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що залізнична колія «Рудно-Підбірці» була побудована у 1958 році.

Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці

у 1962 році розроблено «План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці» від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м.

Між ДТГО «Львівська залізниця» та ПП «Центр ринкових досліджень»

03 липня 2008 року укладено договір, за змістом якого останнє зобов`язалося відповідно до технічного завдання виконати з дотриманням чинного законодавства роботи з надання інженерних послуг з інвентаризації землі та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками ДТГО «Львівська залізниця» в місті Львові, загальною площею 400 га, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

З повідомлення ПП «Центр ринкових досліджень» від 02 жовтня 2013 року під час встановлення меж земельних ділянок на проміжку від 7 км до межі смт Брюховичі Львівської області на дільниці Рудно-Підбірці та на проміжку від 9 км до 10 км у напрямку від ст. Брюховичі до ст. Рава-Руська виникли накладання сторонніх користувачів на межу відведення. Усі накладання показано на планах геодезичної зйомки.

Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 07 травня 2014 року, складеним ДТГО «Львівська залізниця», на 8 км + 850 м до 8 км 894 м з правої сторони перегону Рудно-Підбірці на відстані 24 м та 15 м від осі головної колії знаходиться сітка на залізних стовпчиках довжиною 49 м, на відстані 37 м знаходиться житловий будинок ОСОБА_1 орієнтовним розміром 19 м на 23 м.

Листом від 05 червня 2015 року Відділ Держземагентства у м. Львові повідомив, що станом на 01 січня 2015 року земельна ділянка площею 18,4350 га в смт Брюховичі Львівської області обліковується за Кам`янка-Бузькою дистанцією колії у землях залізничного транспорту (шифр

рядка 67) і занесена в графу 47- під залізницями.

Суди також встановили, що земельна ділянка на

АДРЕСА_1 була закріплена за ОСОБА_2 рішенням зборів уповноважених колгоспу «Іскра» від 15 лютого 1991 року.

В указаному рішенні зазначено, що ОСОБА_2 користувався цієї земельною ділянкою з 1956 року.

На підставі рішення Брюховицької селищної ради Львівської області

від 03 липня 2003 року № 172 та рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради Львівської області від 06 листопада 2003 року № 293 Відділом приміських земель м. Львова 05 квітня 2004 року

ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на вищевказану землю.

ОСОБА_2 26 грудня 2006 року подарував, а ОСОБА_1 отримала

у дар земельну ділянку площею 0,1437 га на АДРЕСА_1 .

Рішенням Брюховицької селищної ради Львівської області від 25 грудня 2007 року дозволено ОСОБА_1 проектування робочого проекту індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 . Будівництво житлового будинку за вказаною адресою дозволено проводити після отримання державного акта на земельну ділянку зі зміною цільового призначення із земель для ведення особистого селянського господарства в землі для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Суди встановили, що пунктом 1.1 рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року затверджено містобудівне обґрунтування та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по зміні цільового призначення та змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,1437 га на АДРЕСА_1 із земель, які були надані для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

На підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради Львівської області 26 листопада 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 677711 від 18 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з листом відділу Держземагенства у м. Львові від 05 червня

2015 року спірна земельна ділянка у 2003 році відносилася до земель

смт Брюховичі Львівської області не наданих у власність та користування, категорія її була не визначена. Станом на 2007 рік і листопад 2009 року вказана земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору у цій справі є визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування цього державного акта.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Укрзалізниця» посилалось на те, що на момент прийняття органом місцевого самоврядування спірного пункту рішення, земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні ПАТ «Укрзалізниця» на підставі відповідних рішень Виконавчого комітету ради трудящих Львівської міської ради. Право залізниці на спірну ділянку виникло у 1958 році з моменту побудови залізничної колії. Смуга відведення залізниці відображена у Плані смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, розробленим Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року.

Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Пунктом «б» частини четвертої статті 84 ЗК України визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України.

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. (частина друга статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт»).

На підтвердження права постійного користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, позивач надав План смуги відводу цієї лінії від 1962 році, розроблений Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року.

У матеріалах справи відсутні дані, які б давали підстави зробити висновок про неналежність та недопустимість вказаного Плану як доказу у справі.

Наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 10 квітня 2019 року у справі

№ 466/413/15-ц.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачем його права власності (володіння) на спірну земельну ділянку.

Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року № 83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженою Міністерством шляхів сполучення СРСР

від 30 січня 1963 року, та норм відведення земель для залізниці 468-74, затверджених постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247.

Вимога ЗК України про переоформлення прав постійного користування земельною ділянкою до 01 січня 2008 року рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп 2005 визнана неконституційною.

Між тим, зважаючи на норми законодавства, чинного у період виникнення у позивача права користування земельною ділянкою, суди не надали оцінки доводам позивача з приводу того, що право залізниці на спірну ділянку виникло з моменту побудови залізничної колії у 1958 році, згідно з Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, розробленим Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року, ця ділянка зайнята об`єктами залізничної інфраструктури.

На підтвердження факту накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку, що передана у користування позивачу, ПАТ «Укрзалізниця» надало: викопіювання з плану геодезичної зйомки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на проміжку від 8 км до 9 км в напрямку від ст. Рудно до ст. Підбірці; лист ПП «Центр ринкових досліджень» від 02 жовтня 2013 року; акт обстеження земельної ділянки, складений 07 травня 2014 року ДТГО «Львівська залізниця».

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вищезазначені норми законодавства та подані позивачем докази не врахував, не встановив правовий статус та належність земельної ділянки та з огляду на це, не з`ясував, чи мала Брюховицька селищна рада Львівської області законні повноваження розпоряджатися землями такої категорії, чи могли передаватися ці землі у приватну власність.

Крім того, відповідно до частини другої статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що Брюховицька селищна рада Львівської області мала усі необхідні повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою, не з`ясували, чи вилучалась вона у встановленому порядку у позивача.

При зверненні з позовом ПАТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що при складанні правовстановлюючих документів, встановлено, що на частині смуги відведення виявлено перетин (накладення) земельної ділянки ОСОБА_1 , яка площею 0,0490 га накладається на смугу відведення.

Проте суди не перевірили вказаних обставин справи, спростовуючи вказані докази, не попередили сторони про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема не попередили про необхідність призначення експертизи для встановлення дійсного перетину та розміру земельної ділянки ОСОБА_1 , яка накладається на земельну ділянку, передану

у користування позивачу, тому зробили передчасний висновок про відмову в позові у зв`язку з відсутністю у позивача права на спірну ділянку.

Вирішуючи спір по суті, суди не врахували, що згідно зі статутом позивача (пункт 4.2), майно залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання. При цьому у матеріалах справи відсутні докази, що межі переданої у власність ОСОБА_1 земельної ділянки погоджено з позивачем.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що жодні права позивача не порушені є необґрунтованими, оскільки, не ґрунтуються на вимогах закону.

Суди відмовили у задоволенні позовних вимог за недоведеністю та на підставі Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили подані позивачем докази на підтвердження заявлених у справі вимог, не взяли до уваги, що землі, які відносяться до захисних смуг залізничної колії, за будь-яких умов не можуть передаватися у власність громадян для будівництва, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства та становить небезпеку як для людей, так і для експлуатації залізниці.

Перший протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право власності, однак баланс інтересів повинен бути врахований, оскільки захист інтересів держави, яка переслідує легітимну мету, є необхідним у демократичному суспільстві.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

З огляду на викладене, суди не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, а судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до

статті 263 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 403, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 травня

2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області

від 16 січня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська