КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6960/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про захист прав споживача, відшкодування матеріальної шкоди, стягнення пені та трьох відсотків річних, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому,до ПрАТ «Страхова група «ТАС» про захист прав споживача, відшкодування матеріальної шкоди, стягнення пені та 3% річних, мотивованим тим, що 19.10.2017 рокуміж ним та ПрАТ «Страхова група «ТАС» булоукладено договір комплексного страхування транспортних ризиків,строком на 1 рік,за програмою страхування «Легке Каско», пакет «Стандартний», згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 . Зазначив, що 29.01.2018 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю належного йому автомобіля та автомобіля КРАЗ д.н.з. НОМЕР_2 , про що о 00:06 30 січня 2018 року позивач повідомив оператора ПрАТ «Страхова група «ТАС». Того ж дня, ОСОБА_1 подавзаяву про страхову подію за №01462/40/2018/96, якою засвідчено пошкодження належного йому транспортного засобу внаслідок ДТП. Проте відповідачем було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування за довідкою №645570, з підстав не встановлення другого учасника ДТП та його зникнення, відповідно до п.21.8 Договору.Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2018рокувинним у вчиненні даного ДТПвизнано ОСОБА_2 26.06.2018року ОСОБА_1 подавклопотання на ім`я начальника юридичної служби ПрАТ «Страхова група «ТАС» з підстав встановлення судом транспортного засобу та особи водія. Однак, листом від 25.07.2018 року№ Г1400/2774 ПрАТ «Страхова група «ТАС» повідомлило про відсутністьправових підстав для перегляду рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, відповідно до п.17.6 Договору комплексного страхування транспортних ризиків.

02.07.2018року позивач надав ПрАТ «Страхова група «ТАС»заяву з фотокопією висновку старшого інспектора відділу розшуку та ОМ ДТП УПП у м. Києві Слюсаренко Т.А., в якому зазначено, що водій ОСОБА_3 разом із транспортним засобом КРАЗ д.н.з. НОМЕР_2 з причепом д.н.з. НОМЕР_3 перебуває у зоні проведення АТО.

У подальшому, ОСОБА_1 звернувся до юридичної служби ПрАТ «Страхова група «ТАС» зі скаргою, в якій зазначивфакти перебування водія та транспортного засобу в зоні проведення АТО, оскільки вважає, що дані обставини непереборної сили (форс-мажор), який підпадає під п. 19.9 Договору комплексного страхування транспортних ризиків, однак відповідач повторно відмовив у виплаті.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмір 83333,33 грн., компенсацію в розмірі 3% річних від суми страхового відшкодування за період з 08.02.2018 року по 03.07.2019 року в розмірі 3 493,15 грн., інфляційні витрати за весь строк прострочення зобов`язання в період з 08.02.2018 року по 03.07.2019 року в розмірі 10 549,99 грн., витрати по сплаті судового збору просив покласти на відповідача.

Заочним рішенням Деснянського районного судуд м. Києва від 07 жовтня 2019 року задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про захист прав споживача, відшкодування матеріальної шкоди, стягнення пені та трьох відсотків річних.

Стягнутоз Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 83 333,33 грн., інфляційні витрати в розмірі 10 549,99 грн. та три відсотки річних в розмірі 3 493,15 грн.

Стягнутоз Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 973 грн. 76 коп.

Ухвалою Деснянського районного судуд м. Києва від 28 лютого 2020 року заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС»про перегляд заочного рішення Деснянського районного судуд м. Києва від 07 жовтня 2019 року залишено юез задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «СГ «ТАС» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати просить покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення, суд грубо порушив норми процескального права, викладені в п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України, оскільки відповідач подав відзив на позов та у рішенні зазначено, що представник відповіда у судовому засіданні заперчував проти задоволення позову. Суд першої інстанції у порушення вимог ч.5 ст.49 ЦПК України прийняв від позивача уточнення позовних вимог та задовольняючи позов, вийшов за межі позовних вимог. Визнаючи рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування безпідставним з 08.02.2018 року на підставі постанови Деснянського районного судуд м. Києва від 06.06.2018 року, суд першої інстанції не врахував, що вказана постанова суду не має зворотної дії в часі та є обов`язковою після набрання законної сили. Вважає, що суд задовольняючи позовні вимоги за довогором добровільного страхування не встановив його істотні умови, чим порушив положення ст.ст.6, 16, 25 Закону України «Про страхування», ст. ст. 89,229, 263-265 ЦПК України. Зазначив, що рішення суду про стягнення відшкодування за договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків не ґрунтується на умовах здійснення страхової виплати цього договору. Суд безпідставно стягнув з відповідача компенсацію у розмірір 3% річних від суми страхового відшкодування та інфляційні витрати за період з 08.02.2018 року по 07.08.2018 року, оскільки це суперечить положенням ст.ст. 988, 990 ЦК України, ст.ст. 20, 25 Закону України «Про страхування» та не ґрунтується на обставинах справи і не підтверджено відповідними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Страхова Група «ТАС» ОСОБА_1 зазначив, що доводи апеляційної скарги страховика є безпідставними та необгрнутованими. Не відповідають дійсності твердження ПрАТ «Страхова Група «ТАС» про те, що його представник був у судовому засіданні 07.10.2019 року, доказів на підтвердження поважності причин неявки не повідомив, доказів, які б могли вплинути на зміст ухваленого судом рішення не надав. Також вказав, що уточнення позовних вимог було подано ним у відповідності до норм процесуального права. Вважає, що суд ухвалив рішення на підставі належних та допустимих доказів, наданих позивачем, які відповідач не спростував, а тому заочне рішення суду першої інстанції є законним, обгрнутваним, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрнутованості.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За статтею 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ст.599 ЦК Українизобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Правилами ч.2 ст.625 ЦК Українивизначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч.2 ст. 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно зі ст. 992 ЦК Україниу разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 19.10.2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_1 було укладено договір № AZ10-702718 (поліс ОСЦПВ АК №9276227) добровільного комплексного страхування транспортних ризиків, яким застраховано транспортний засіб - автомобіль «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 , за умовою страхування пакет «Стандартний», програма «Легке КАСКО», опція «1+2» 100 000,00грн., «Автоцивілка Плюс» 250 000,00грн., «Дорожній амулет» 100 000,00грн. та пакет «Сервісний», опція «Автоцивілка Плюс» «Стандарт» 50 000,00грн.

У договорі опція «1+2» визначена як «ДТП з вини» + «ДТП без вини» («Пряме врегулювання»).

Пунктом 15 даного Договорусторони визначили, що уразі настання події, що заявляється як страховий випадок, страхувальник зобов`язаний подати страховику документи згідно з переліком, визначеним в частині 3 Договору, а також копію полісу ОСЦПВ.

29.01.2018року приблизно о 23:30 год. на 28 км. + 900 м. автодороги Київ - Чоп сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 , належного на праві власності ОСОБА_1 , внаслідок якої автомобіль «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 , №113/03-18 від 05.03.2018 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 103 954,47 грн.

ПрАТ «Страхова група «ТАС» 05.02.1018 року листом за №1111 відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі за відсутності підстав для виплати страхового відшкодування, на підставі п.21.8 Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №AZ10-702718.

Відповідно до п.21.8 частини другої даного Договору, спеціальні виключення щодо страхових випадків «ДТП з вини» та «ДТП без вини» («Пряме врегулювання»), крім виключень, передбачених частиною 2 Договору, відшкодуванню не підлягають будь-які збитки щодо ТЗ при ДТП з невстановленим транспортним(-и) засобом (-ами) інших учасників ДТП.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2018року встановлено іншого учасника ДТП - водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом «КрАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 з причепом д.н.з. НОМЕР_3 . Провадження у справіпро адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з закінченням тримісячного строку для накладення адміністративного стягнення.

У відповідь на звернення позивача ПрАТ «Страхова група «ТАС» у листі№Г14000/2774 від 25.07.2018 рокузазначила, що увідповідності до п. 17.6 Договору причиною для відмови у виплаті страхового відшкодування є ненадання страховику на огляд транспортних засобів, які були учасниками події (стосується всіх та кожного з переліку транспортних засобів, які були учасниками події) (за програмою «Легке КАСКО», за виключенням події за страховим ризиком «Викрадення»). ПрАТ «Страхова група «ТАС» також вказало, що у даному випадку не має правових підстав для перегляду свого рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування та залишає його без змін.

Відповідно до п.15.5 Договору, ненадання страховику документів, передбачених цим Розділом Договору протягом 60 календарних днів з дати настання події або моменту першої можливості отримання документів, строк видачі яких визначений законодавством, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання вимог Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №AZ10-702718 та після встановлення постановою Деснянського районного суду м. Києві від 06.06.2018 рокутранспортного засобу, з яким відбулось зіткнення та іншого учасника ДТП, надав відповідні документи відповідачу.

Будь-які вимоги відповідача, як страхувальника, щодо надання на огляд транспортних засобів особами, які були учасниками ДТП, що мало місце 29 січня 2018 року, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про те, що відповідачем було порушено вимоги договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №AZ10-702718 від 19.10.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ «СГ «ТАС», а саме п. 15.5 даного Договору, оскільки позивачем було надано необхідні документи відповідачу. А тому страховик безпідставно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, відповідно до п.17.6 Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків та, у подальшому, у перегляді такої відмови за повторною заявою позивача.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із страховика інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції дав належну оцінку періоду, за який розраховано прострочення та дійшов обґрунтованого висновку про їх стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на наведені вище норми закону.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд вірно стягнув з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 83333,33 грн., інфляційні витрати в розмірі 10549,99 грн. та три відсотки річних в розмірі 3493,15 грн.

ПрАТ «СГ «ТАС» не надано у розпорядження суду доказів на спростування розрахунків наданих позивачем. Апеляційна скарга не містить доводів щодо неналежності розміру сум, які підлягають стягненню з відповідача через порушення ним умов договору та невиконання грошового зобов`язання перед страхувальником, зазначених ОСОБА_1 у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять уточненого позову колегія суддів оцінює критично, оскільки у матеріалах справи наявна заява позивача від 18.06.2019 року (а.с.88-89) про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та уточнення суми позову у порядку перерахунку на дату судового засідання інфляційних втрат та компенсації у вигляді 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, яка обгрнутовано була прийнята судом.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Оскільки у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, у якого, в свою чергу, внаслідок несвоєчасного виконання цих зобов`язань, виникло право на застосування наслідків такого порушення.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкового ухвалення судом за результатами розгляду справи саме заочного рішення спростовуються матеріалами справи. Такі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Загалом доводи апеляційної скарги відповідача були предметом розгляду суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, а також до власного тлумачення норм матеріального права, які регулюють спірні правовівдносини, та норм процесуального права.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано ПрАТ «СГ «ТАС» до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 ..

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції заочне рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати ПрАТ «СГ «ТАС» по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк