КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування позову зазначено, що 5 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № МL-0АR/050/2007, за умовами якого вона отримала грошові кошти в іноземній валюті в сумі 223 000,00 доларів США. У забезпечення виконання вказаного кредитного договору укладено договір іпотеки від 5 вересня 2007 року на передачу в іпотеку житлового будинку, загальною площею 248,1 кв. м, та земельної ділянки, загальною площею 0,150 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

7 червня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований за № 3492 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України». ОСОБА_2 не отримувала даного виконавчого напису. На підставі виконавчого напису № 3492 державним виконавцем ВДВС Овідіопольського РУЮ відкрито виконавче провадження. Зазначена у виконавчому написі сума заборгованості не відповідає фактичному стану розрахунків між нею та стягувачем, а сам виконавчий напис вчинено з порушенням встановленого законодавством порядку. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Стверджувала, що оскільки право власності на 223 000,00 доларів США до неї не перейшло, валютний рахунок на 223 000,00 доларів США не відкривався, заявки на конвертацію доларів США в грошову одиницю України вона не подавала.

У зв`язку з наведеним, позивач просила визнати виконавчий напис № 3492 від 7 червня 2013 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Встановивши, що кредитором нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову, а та обставина, що зазначена в виконавчому написі сума заборгованості за кредитом більша ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору, що кореспондується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі №6-158цс15.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - Олексюка Ф. Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суду не було надано докази про направлення вимоги про необхідність погашення заборгованості протягом тридцяти днів з дня отримання такої вимоги, які і доказів про її отримання позивачем. Суд першої інстанції також не врахував, що оспорюваний напис було вчинено без перевірки даних про безспірність заборгованості, яка утворилась за кредитним договором від 5 вересня 2007 року, грошові кошти у власність позичальника не отримувались, а тому напис нотаріуса повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про передачу справи № 752/17779/15-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено.Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 листопада 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 5 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № МL-0АR/050/2007, за умовами якого позивач отримала на споживчі цілі грошові кошти в іноземній валюті в сумі 223 000,00 доларів США зі сплатою 13,99 річних строком до 5 вересня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між сторонами у цей же день укладено іпотечний договір № РМL-0АR/050/2007, предметом якого є житловий будинок, загальною площею 248,1 кв. м, та земельна ділянка, загальною площею 0,150 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

27 липня 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, зокрема і за вказаними договорами, згідно умов якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло всіх прав та обов?язків кредитора (іпотекодержателя).

У зв`язку з тим, що позивач не здійснювала вчасно погашення кредиту згідно узгодженого графіка платежів, відповідно не дотримувалась умов кредитного договору, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на виконання положень пункту 1.9 кредитного договору, статей 1049, 1054 ЦК України, статті 35 Закону України «Про іпотеку», було надіслано боржнику досудову вимогу від 4 квітня 2013 року вих. № 04042013/23 (т. 2, а. с. 11, 91) де повідомлялось про відступлення права вимоги та вказувалось необхідність погашення заборгованості, а у іншому випадку - намір ТОВ «ОТП Факторинг України» звернутися до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису.

Оскільки застереження, вказані у досудовій вимозі, не були виконані, 7 червня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований за № 3492 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України», відповідно до якого звернуто стягнення на іпотечне нерухоме майно в рахунок задоволення вимог кредитора (іпотекодержателя) в загальній сумі 230 263,85 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становило 1 840 498,95 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитором нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, а тому підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не має, а та обставина, що зазначена в виконавчому написі сума заборгованості за кредитом більша ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору між сторонами.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

Отже, за результатами аналізу вищенаведених норм колегія суддів дійшла таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, а саме шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Зважаючи на наведене, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши факт надіслання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_2 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 5 вересня 2007 року № ML-OAR/050/2007 за вих. № 04042013/23 від 4 квітня 2013 року про необхідність погашення заборгованості по кредитному договору, судом першої інстанції також було встановлено факт отримання позивачем вказаної вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 21 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. було надано копію оспорюваного виконавчого напису та документів на підставі яких його вчинено 7 червня 2013 року за № 3492 щодо майна позивача (т. 2, а. с. 5-86).

Згідно опису вкладення в цінний лист, на якому міститься штамп відділення Укрпошти Київ ЦОКК-1 10.04.13-19, вимога про погашення заборгованості вих. № 04042013/23 від 4 квітня 2013 року була направлена ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 12, 92).

Проте, висновок суду першої інстанції щодо отримання ОСОБА_4 зазначеної вимоги про необхідність погашення заборгованості по кредитному договору зроблено на припущеннях, що в силу правил частини четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій), що також кореспондує з частиною шостою статті 81 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року), є не припустимим, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання позивачем вказаної вимоги, що давало б можливість боржнику усунути наявні порушення.

Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушень порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відтак колегія суддів не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Вказане також узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) (пункт 52 вказаної постанови).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса чи первісного кредитора, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19), від 12 листопада 2020 року у справі № 200/3452/17 (провадження № 61-18790св19).

Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи колегія суддів відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_2 до неналежних відповідачів:ПАТ «ОТП Банк», яке відступило своє право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., у якої немає спільних чи однорідних прав і обов`язків з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке звернулося до неї, або з позивачем, яка вирішила, що її права порушені нотаріальними діями, та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до частини першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_2 у межах даної справи, а саме: судовий збір за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанціях у загальному розмірі 2 711,60 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.

Визнативиконавчий напис, вчинений 7 червня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 3492, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 711,60 грн (дві тисячі сімсот одинадцять гривень 60 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній