провадження № 22-ц/824/1722/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Гаражно-будівельного кооперативу «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян на рішення Голосіївського районного суду міста Київ від 24 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Гаражно-будівельного кооперативу «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян (далі - ГБК «Деміївський Яр», відповідач) про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що позивач працював на посаді інженера технічного нагляду в ГБК «Деміївський Яр».

13 червня 2016 року його було звільнено із зазначеної посади за згодою сторін. Указує, що при звільненні позивачу не було видано трудової книжки.

Стверджує, що при неодноразовому зверненні до відповідача з вимогою видати йому трудову книжку, посадові особи останнього його вимогу не виконали. Зазначене призвело до того, що Пенсійний фонд стягує із ОСОБА_1 , як з пенсіонера 15% від місячного розміру пенсійного забезпечення.

Позивач, з підстав невидачі йому належно оформленої трудової книжки у день звільнення просив зобов`язати відповідача видати належно оформлену трудову книжку та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 33 973,12 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Київ від 24 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного кооперативу «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Зобов`язано Гаражно-будівельний кооператив «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку.

Стягнуто з Гаражно-будівельного кооперативу «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів, що знаходиться в особистій власності громадян на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61 789 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ГБК «Деміївський Яр» звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки воно винесене із порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням прав та законних інтересів відповідача, а отже є таким, що підлягає скасуванню.

Указує, що судом першої інстанції не було застосовано норми статей 233, 234 Кодексу законів про працю України, оскільки позивач пропустив встановлені законом строки для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки з моменту звільнення ОСОБА_1 до моменту звернення до суду минуло більше 16-ти місяців.

Зазначає, що ОСОБА_1 , за усною домовленістю попросив у керівництва кооперативу видати йому трудову книжку для її надання у відповідне управління Пенсійного фонду України, щоб оформити пенсію. 18 липня 2012 року позивач звернувся до Пенсійного фонду України і оформив пенсію, однак трудову книжку до кооперативу не повернув. Також, ГБК «Деміївський Яр» вважає, що підстави для звернення до суду ОСОБА_1 є надуманими, оскільки не вирішують його проблем із пенсійним фондом, а є намаганням в незаконний спосіб отримати середній заробіток за час затримки трудової книжки, яка фактично була ним отримана та використана для оформлення пенсії.

ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні Сидоренко В.В., який діє в інтересах ГБК «Деміївський Яр», підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

ОСОБА_1 проти викладених у апеляційній скарзі доводів заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників, що з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ГБК «Деміївський Яр» ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням було видано оформлену трудову книжку, а відтак наявності підстав для сплатити позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою відповідачем видачі трудової книжки.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із статтею 48 КЗпП трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Відповідно до статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4.1 розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України N 58 від 29 липня 1993 року, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, також передбачено, що в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов:

- затримки у видачі трудової книжки;

- наявність вини власника або уповноваженого ним органу;

- вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою апеляційного суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 30 січня 2008 року звернувся до голови правління ГБК "Деміївський Яр" з заявою про прийняття його на роботу за сумісництвом - інженером по технагляду за будівництвом з 01 лютого 2008 року.

Наказом голови ГБК "Деміївський Яр" від 01 лютого 2008 року за №4 ОСОБА_1 був зарахований на посаду інженера з технічного нагляду з 01 лютого 2008 року.

Наказом Кооперативу «Деміївський Яр» 13 серпня 2016 року № 25 ОСОБА_1 було звільнено з посади інженера на підставі його заяви від 12 червня 2016 року за власним бажанням згідно із статтею 38 КЗпП України.

Обставини щодо невидачі наказу про звільнення та непроведення остаточного розрахунку із позивачем останнім у позові не зазначено.

12 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Голови правління ГБК «Деміївський Яр» із заявою про видачу йому трудової книжки. Оскільки трудову книжку згідно з указаною заявою йому видано не було, у листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про витребування трудової книжки та стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з встановлених обставин недоведеності відповідачем виконання його обов`язку щодо видачі трудової книжку позивачу при звільненні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недоведеності указаних у позові обставин та підстав для стягнення з відповідача заборгованості за час вимушеного прогулу, апеляційний суд дійшов висновку про їх обґрунтованість враховуючи наступне.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначав, що позивач трудову книжку отримав для звернення до Пенсійного фонду України з метою оформлення пенсії, зокрема 18 липня 2012 року ОСОБА_1 оформив пенсію та трудову книжку до кооперативу не повернув.

Відповідно до статті 80 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що регулює порядок звернення за призначенням пенсії, передбачено, що заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до зазначених у статті 81 цього Закону органів за місцем проживання заявника. Згідно із статтею 81 указаного Закону призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Для призначення пенсії, до органів Пенсійного фонду надаються такі документи: заява про призначення пенсії того чи іншого виду; основний пакет документів (підпункти 1 - 4 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1; додаткові документи, які засвідчують право особи на призначення іншого виду пенсії (по інвалідності; по втраті годувальника), пенсії відповідно до спеціальних законодавчих актів або призначення до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації та підвищень.

Зокрема, до основного пакету документів входить документ, що підтверджує трудовий стаж.

Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 12 серпня 1993 року N 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Доказів, які свідчать, що невидання відповідачем позивачеві трудової книжки призвело до порушення прав позивача на отримання пенсії, у позові не зазначено. Не зазначено позивачем також, що при оформлені пенсії ним було підтверджено трудовий стаж іншим, а не трудовою книжкою, документом.

Позивачем, також, не вказано, що внаслідок невидання відповідачем трудової книжки під час звільнення, були порушені його права на працевлащтування, які були нереалізовані позивачем, що підлягає компенсації шляхом сплати йому передбаченого частиною 4 статті 235 КЗпП України середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Позивач не спростував заперечення відповідачів, що для оформлення пенсії він подавав до відповідного органу Пенсійного фонду України трудову книжку, яку не повернув після оформлення пенсії.

Також, звертаючись до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки, позивач обґрунтовував позов тим, що через невидачу трудової книжки з нього Пенсійним фондом стягнуто 15 % від розміру пенсійного забезпечення. При цьому позивачем не надано доказів, які підтверджують такі стягнення з нарахованої позивачу пенсії, не указані підстави такого стягнення. Тому у суду відсутні підстави для встановлення неправомірності таких стягнень та висновку, що такі стягнення застосовуються до позивача саме внаслідок невидачі трудової книжки відповідачем.

Право на захист вважається одним з основних елементів будь-якого цивільного права і визначається як нормативно врегульована можливість управомоченого суб`єкта застосувати засоби правоохоронного характеру для відновлення порушеного права та застосування передбачених законом методів для припинення дій, внаслідок яких право було порушено.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється персоніфікований облік з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; роботодавців; застрахованих осіб; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; податкових органів, територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або в порядку міжвідомчого обміну інформацією; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ, організацій та військових частин; компаній з управління активами; зберігачів; інших джерел, передбачених законодавством.

Позивачем не указано, які саме обставини можуть бути підтверджені лише записами у трудовій книжці, які не можуть бути підтверджені шляхом подачі відомостей суб`єктами, що формують інформаційну базу системи персоніфікованого обліку застрахованих осіб.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач довів, що не видав позивачеві трудову книжку під час звільнення, оскільки позивач отримав трудову книжку до звільнення для оформлення пенсії, і позивач указані обставини не спростував. З урахуванням наведеного відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем строків звернення до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Суд першої інстанції відхиляючи доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду вважав, що позивач має право без обмежень будь-яким строком звертатись до суду з цим позовом, оскільки цей спір пов`язаний із порушенням роботодавцем законодавства про працю.

Такий висновок суду є помилковим, оскільки відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України без обмеження будь-яким строком працівник має право звернутися до суду у разі порушення законодавства про оплату праці з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Однак, предметом цього спору не є порушення відповідачем законодавства про оплату праці та позивач не заявляв позову про стягнення належної йому заробітної плати.

При цьому, пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, висновки якого не відповідають обставинами справи, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до статті 376 ЦПК України.

Згідно із частинами 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як убачається із матеріалів справи, звертаюсь до суду із даним позовом ОСОБА_1 не сплатив судовий збір за подання позовної заяви та вважав, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». З указаним погодився і суд першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Водночас статтею 5 Закону України "Про судовий збір" установлено пільги щодо сплати судового збору, згідно з пунктом 1 частини першої якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Однак, позивач звернувся до суду із позовними вимогами, які підлягають оплаті судовим збором, оскільки даний спір не пов`язаний із позовом про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Великою Палатою Верховного Суду в постанова №910/4518/16 від 30 січня 2019 року зазначено, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, за подання позовної заяви, виходячи із заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 мав сплатити судовий збір у розмірі 1280 грн.

Оскільки у задоволені позовних вимог за розглядом апеляційної скарги було відмовлено, судовий збір у розмірі 1280 грн за подання позовної заяви підлягає стягненню із позивача на корить держави.

Крім того, за рахунок позивача підлягають відшкодуванню понесені відповідачем документально підтверджені витрати в розмірі 4050,00 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384, 439 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Гаражно-будівельного кооперативу «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Київ від 24 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Гаражно-будівельного кооперативу «Деміївський Яр» по будівництву та експлуатації гаражів для зберігання і обслуговування транспортних засобів, що знаходиться в особистій власності громадян ( 03040, місто Київ, вулиця Деміївська, будинок 37 , ) 4050 (чотири тисячі п`ятдесят) гривень 00 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

Д.О. Таргоній