ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 814/1070/19 Номер провадження 22ск/814/3/20 Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А ЇН И

25 лютого 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Абрамова П.С.,

за участю секретаря судового засідання Зеленської О.І.

представника заявника адвокат Царьової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" від 27 серпня 2007 року в справі №41/6 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності бланк ВАР №562134, реєстраційний №2-2287 від 17 жовтня 2003 року,-

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою, у якій просить апеляційний суд скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" від 27 серпня 2007 року в справі №41/6 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності бланк ВАР №562134, реєстраційний №2-2287 від 17 жовтня 2003 року, ухвалене у місті Полтаві, 36022, вул. Старий Поділ,8.

Вказував, що він , ОСОБА_1 , не був залучений до участі у справі, яка розглядалася третейським судом.

Зазначав, що підставами для скасування рішення третейського суду є наступні обставини:

1) справа не підвідомча третейському суду;

2) третейський суд рішенням вирішив питання про належні йому права та обов`язки.

Вказує на те, що на підставі довіреності, яка була третейським судом недійсною, вже були укладені правочини, у тому числі із ним. А саме: у грудні 2003 року ОСОБА_3 надав на його ім`я нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив здійснювати правочини, розпоряджатись майном, шляхом продажу, міни або дарування.

Заявник вважає, що даний спір не був підсудний третейському суду. Звертає увагу на те, що у 2010 році він вже оскаржував рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Український правовий союз» від 30 серпня 2007 року у справі №41/8, предметом спору у якій були аналогічні правовідносини. Вважає спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 таким, що створений штучно.

ОСОБА_2 надала відзив на заяву, у якому наводить підстави з яких у задоволенні заяви ОСОБА_1 має бути відмовлено.

Вказує на те, що довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди представника на її видачу, у зв`язку з чим права його ніяким чином не були порушені та не вимагали його залучення до участі у справі.

Заперечує проти доводів ОСОБА_1 в тій частині, що даний спір не міг бути переданий на розгляд до третейського суду.

Також вказує, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 жовтня 2008 року залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 25 січня 2008 року, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання довіреності недійсною задоволено, визнано недійсною довіреність від 04 грудня 2003 року з моменту її вчинення, видану ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 за реєстровим номером 3162.

Перевіривши доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали даної цивільної справи та третейської справи №41/6, суд дійшов наступних висновків.

Щодо доводів про непідвідомчість справи третейському суду

У статті 3 Закону України "Про третейські суди"№ 1701-IV (в редакції, чинній на час розгляду справи третейським судом) визначено завдання третейського суду, яким Завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів сторін третейського розгляду шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Нормами ст. 1 та ст. 5 Закону визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Положення статті 6 вказують на те, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов`язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

Відповідно до змісту ст. 41, ч. 1 ст. 62, ст. 64 ЦК УРСР (чинний на час видачі оспорюваної довіреності) довіреністю є одностороння угода, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами та спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав або обов`язків тієї особи, яку представляють.

17 жовтня 2003 року позивач ОСОБА_2 на ім`я відповідача ОСОБА_3 видала довіреність бланк ВАР НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , у відповідності до змісту якої позивач уповноважила відповідача управляти та розпоряджатися різного роду майном, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося, надавши довіреній особі право на вчинення від її імені обсяг усіх передбачених цивільним законом дій, пов`язаних з управлінням та розпорядженням нерухомим і рухомим майном.

Доручення видано строком на три роки і дійсне до сімнадцятого жовтня 2006 року.

Умовами третейської угоди від 01 липня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 сторони досягли згоди про те, що усі спори, розбіжності, вимоги або претензії щодо: визнання недійсною нотаріально посвідченої довіреності бланк ВАР №562134, рег. №2-2287 від 17 жовтня 2003 року, посвідченої нотаріусом Царьовою Інною Валентинівною, що знаходиться: 87525, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Строителей, 75, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому третейського суду при Всеукраїнський громадській організації «Український правовий союз» у відповідності з Регламентом цього третейського суду.

Також сторони домовилися, що розгляд їх спору у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» буде проходити тільки на підставі письмових матеріалів наданих сторонами, без проведення усного слухання та виклику сторін.

З матеріалів третейської справи вбачається, що в серпні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до Постійно діючого третейського суду при всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» з позовною заявою, у якій просила суд: довіреність бланк ВАР №562134, реєстр№ 2-2287 від 17 жовтня 2003 року, видану нею на ім`я ОСОБА_3 , визнати недійсною з моменту її виготовлення та реєстрації, тобто з 17 жовтня 2003 року.

Суд вважає, що жодних з обставин визначених ст. 6 Закону «Про третейські суди», які б давали підстави для висновку, що третейський суд є некомпетентним та неналежним судом для розгляду даної справи з врахуванням предмету спору визнання недійсним нотаріально посвідченого цивільно правового доручення не встановлено.

Доводи заявника в цій частині є необґрунтованими.

Щодо чинності третейської угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, третейська угода від 1 липня 2007 року була предметом розгляду в судах. Зі змісту третейської угоди вбачається, що в цій угоді було передбачено, що усі розбіжності, вимоги або претензії щодо визнання недійсних нотаріально посвідчених довіреностей від 04.09.2002 року та від 17.10.2003 року. підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз».

Заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 26 серпня 2010 року (справа № 2-3847/10), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2010 року, було визнано недійсною третейську угоду від 01.07.2007 року в частині, що усі спори, розбіжності вимоги та претензії відносно визнання недійсної нотаріальної довіреності від 04.09.2002 року підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз».

Як встановлено судами, третейська угода від 1 липня 2007 року є недійсною лише в частині вирішення справи третейським судом щодо довіреності від 04.09.2002 року.

Проаналізувавши зміст вказаних рішень, суд вважає, що ці судові рішення не є преюдиційними при вирішенні даної справи, оскільки ними не вирішувалося питання щодо недійсності третейської угоди в частині досягнутої її сторонами згоди про вирішення третейським судом питання щодо визнання недійсним доручення від 17.10.2003 року.

ОСОБА_1 вимог щодо визнання недійсним третейської угоди від 01.07.2007 року в частині доручення від 17.10.2003 року не заявляв.

Щодо доводів заявника про вирішення рішенням третейського суду питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Згідно з положеннями частини першої статті 454 ЦПК України та частини другої статті 51 Закону України "Про третейські суди" особи, які не брали участі у справі, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду лише в тому випадку, якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та (або) обов`язки. Тому в разі звернення із відповідною заявою особи, яка не брала участь у третейській справі, суду слід перш за все з`ясувати наявність чи відсутність вирішення третейським судом питання про права, інтереси, обов`язки зазначеної особи. Встановлення наявності вирішення третейським судом наведених питань є необхідною передумовою для розгляду заяви зазначеної особи по суті заявлених нею вимог та визначених підстав для скасування рішення третейського суду.

Встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 27 серпня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності задоволено.

Визнано довіреність, посвідчену 17 жовтня 2003 року державним нотаріусом другої Державної Маріупольської нотаріальної контори Царьовою І.В., зареєстровану в реєстрі №2-2287, бланк ВАР №562134, від імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 недійсною з моменту її вчинення, тобто з 17 жовтня 2003 року.

З матеріалів третейської справи вбачається, що в позовній заяві ОСОБА_4 зазначила, що під час дії оспорюваної нотаріально посвідченої довіреності належна їй нерухомість була відчужена спочатку на ім`я ОСОБА_5 , а потім на інших осіб, в тому числі і ОСОБА_1 .. Нею було заявлено клопотання про вирішення питання про залучення вказаних осіб до участі в справі в якості третіх осіб ( а. с. 141).

Однак, з ухвали постійно діючого третейського суду про порушення провадження у справі від 20 серпня 2007 року вбачається, що вказане клопотання судом вирішено не було (а. с. 134).

З долучених до матеріалів справи цивільно-правових угод вбачається, що ОСОБА_3 , діючи на підставі спірного доручення в інтересах ОСОБА_4 29.04.2004 року відчужив ОСОБА_6 7/20 частин нежитлового приміщення в будівлі АДРЕСА_1 . В подальшому право власності на ці 7/20 частин перейшло до заявника ОСОБА_1 у відповідності з ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 вересня 2006 року.

В даний час в провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполь знаходиться цивільна справа (№ 263/11363/19) за позовом ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі продажу від 29.04.2004 року 7/20 частин нежитлового приміщення в будівлі АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскаржуване рішення третейського суду прямо впливає на майнові права та інтереси ОСОБА_1 який не був залучений до участі у справі.

Відповідно до ст. 458 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею, зокрема у разі, якщо: ч.1 п. 5) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" від 27 серпня 2007 року в справі №41/6.

Керуючись ст. ст. 457, п5 ч.1 ст. 458, 460 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" від 27 серпня 2007 року в справі №41/6 задовольнити.

Рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" від 27 серпня 2007 року в справі №41/6 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності бланк ВАР № НОМЕР_1 , реєстраційний №2-2287 від 17 жовтня 2003 року скасувати.

Ухвала може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, яким є Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складений 27 лютого 2020 року.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов