ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/366/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/2756/18 Категорія: 314000000 Опалинська О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Опалинської О.П., по справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року позивач Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради (далі - Управління праці) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Управління праці із заявою про взяття на облік та призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

На підставі заяви ОСОБА_1 , за результатами розгляду поданих нею документів, рішенням Управління праці від 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 призначено допомогу на період з 29 грудня 2014 року по 28 червня 2015 року. З цього часу, 29 грудня 2014 року, відповідач отримувала відповідні суми державної допомоги.

16 червня 2015 року, 30 грудня 2015 року, 29 червня 2016 року та 29 грудня 2016 року ОСОБА_2 повторно зверталась доУправління праці та соцзахисту населення виконкому Смілянської міськради із заявами. На підставі звернень відповідача їй призначалась допомога по 28 червня 2017 року.

Факт порушення став відомий при повторному зверненні ОСОБА_1 30 червня 2017 року. При перевірці достовірності документів соціальним інспектором з`ясувалось, що заявник на початок дій антитерористичної операції знаходилась в м. Сміла Черкаської області. Згідно трудової книжки, ОСОБА_1 05 грудня 2013 року була прийнята на посаду продавця-консультанта оптово-роздрібного магазину «Фуршет», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 67-а.

В заяві від 29 грудня 2014 року про взяття на облік особи, яка тимчасово переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції ОСОБА_1 зазначила недостовірні відомості, вказавши, що працює з 01 травня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Отже відповідач не має права на статус внутрішньо переміщеної особи.

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення виконкому Смілянської міськради від 03 серпня 2017 року скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до витягу з протоколу №48 від 04 серпня 2017 року комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 припинено адресну допомогу для покриття виплат на проживання з 29 грудня 2014 року.

Таким чином, за період з 29 грудня 2014 року по 28 червня 2017 року адресну допомогу було призначено відповідачу без достатніх на те правових підстав через подання недостовірної інформації, в результаті чого сума надміру виплачених коштів склала 39 777 гривень 15 копійок.

Відповідачу 17 серпня 2017 року, 09 листопада 2017 року та 07 лютого 2018 року надсилалися повідомлення про відшкодування коштів по переплаченій допомозі у сумі 39 777,15 грн., останнє повідомлення було вручено ОСОБА_1 особисто 08 лютого 2018 року.

Оскільки відповідач добровільно не повернула вказану суму соціальної допомоги позивач просив стягнути з ОСОБА_1 39 777,15 грн. та судовий збір у сумі 1762,00 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради суми надмірно виплачених державних коштів допомоги переміщеним особам у розмірі 39 777, 15 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви та стягнути з позивача 2 643,00 грн. судового збору (після уточнення апеляційної скарги).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, основною обов`язковою умовою адресної допомоги є довідка переміщеної особи та паспорт, а не трудова книжка, яка стала основним доказом її недобросовісності.

Вказує, що при зверненні 29 грудня 2014 року до Управління праці та соціального захисту населення з заявою про отримання довідки внутрішньо переміщеної особи, вона надавала свій паспорт з відміткою про місце реєстрації. Соціальний інспектор не звернув уваги, що вона не має права на отримання довідки переселенця, проте він незаконно видав їй довідку, припустившись помилки.

Оскільки судом при ухваленні рішення було встановлено відсутність рахункової помилки при нарахуванні допомоги, а у матеріалах справи наявні докази добросовісності при її отриманні, просить застосувати ч. 1 ст. 1215 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконкому Смілянської міськради просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Наголошує, що відповідач не мала права на отримання довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, і як наслідок адресної допомоги, так як не може бути визнана особою, яка змушена покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», оскільки на початок дій антитерористичної операції знаходилась в Черкаській області, м. Сміла.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги по наступних підставах:

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 04 травня 2014 року ОСОБА_1 була видана довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

29 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Управління праці з заявою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.9).

Цього ж дня, 29 грудня 2014 року, відповідач просила призначити їй щомісячну адресну допомогу як особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Місце роботи та час, з якого особа працює, зазначила ДП «Рітейл Вест» з 01 травня 2014 року. Також із вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 проінформована, що відомості зазначені у цій заяві, а також документи, додані до неї, можуть бути перевірені органом соціального захисту населення для забезпечення цільового використання бюджетних коштів (а.с.10).

Рішенням Управління праці від 30 грудня 2014 року ОСОБА_1 призначено допомогу переміщеним особам на проживання з 29 грудня 2014 року по 28 червня 2015 року (а.с.11).

Рішеннями Управління праці від 19 червня 2015 року, від 31 грудня 2015 року, від 18 липня 2016 року та 17 січня 2017 року ОСОБА_1 призначалася допомога переміщеним особам на проживання відповідно до її заяв про продовження виплати допомоги внутрішньо переміщеній особі від 16 червня, 30 грудня 2015 року, 29 червня та 29 грудня 2016 року.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 остання 05 грудня 2013 року була прийнята на посаду продавця-консультанта оптово-роздрібного магазину торгівлі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у м. Сміла (а.с.20).

Відповідно до додаткової інформації з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 28 липня 2017 року при перевірці достовірності документів, поданих для призначення допомоги з`ясувалося, що заявниця на початок дій АТО знаходилася в м. Сміла, працювала з грудня 2013 року і не має права на статус внутрішньо переміщеної особи та запропоновано розглянути питання про припинення виплат заявниці допомоги внутрішньо переміщеної особи (а.с.21).

Рішенням Управління праці від 03 серпня 2017 року ОСОБА_1 скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з підстав подачі завідомо недостовірних відомостей (а.с.22).

Згідно витягу з протоколу №48 комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 04 серпня 2017 року комісія вирішила відповідно до п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 08 червня 2016 року №365 припинити адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання з 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 (а.с.23).

Розпорядженням від 14 серпня 2017 року ОСОБА_1 припинено виплату адресної допомоги з 29 грудня 2014 року та виставлено переплату (а.с.24).

17 серпня, 09 листопада 2017 року, 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 адресувалися повідомлення про відшкодування коштів по передплаченій допомозі. 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 отримала таке особисто.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що визначає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Механізм надання тимчасової державної допомоги переміщеним особам на проживання регламентує Порядок призначення та виплати щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №505 (далі - Порядок).

У абзаці першому пункту 2 Порядку передбачено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Питання щодо повернення безпідставно сплачених коштів вирішується відповідно до пункту 11 Порядку №505, згідно з яким, уповноважений представник сім`ї, якому призначено грошову допомогу, зобов`язаний повідомляти уповноваженому органу про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, протягом трьох днів з дня настання таких обставин. Суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім`ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Вказана частина друга цієї статті доповнена Законом України від 15 вересня 2015 року №685-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації», який набрав чинності 09 жовтня 2015 року.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження № 61-33727св18).

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.

У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року).

Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вказані норми права та враховуючи, що добросовісність набувача презюмується можна прийти до висновку, що саме на позивача покладено обов`язок доказування недобросовісності з боку набувача.

До звернення ОСОБА_1 із заявою від 29 грудня 2014 року до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради їй була видана довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або району проведення анти терористичної операції, яка підтверджує факт внутрішнього переміщення. Встановлення дати початку тимчасової окупації відбулося майже через рік після подачі ОСОБА_1 заяви до Управління праці.

Позивач не надав суду інших доказів, які підтверджують недобросовісність відповідача, крім посилання на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території».

Посилання в позовній заяві на ст. 1166 ЦК України безпідставне, поскільки вказана норма закону регулює інші правовідносини.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вище норми права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі у вигляді сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2 643 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів відмовити.

Стягнути із Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати - 2 643 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: