Справа №173/2368/19
Провадження №2/173/104/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді - Петрюк Т.М.

При секретареві Рудовій Л.В.

За участю: позивача - ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального провадження, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, про визнання права на спадкування та встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

27.09.2019 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 , з позовом про визнання права на спадкування та встановлення факту, що має юридичне значення до відповідача Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.10.2019 року позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими судом недоліками.

11.10.2019 року позивачем усунені встановлені судом недоліки.

15.10.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 05.12.2019 року.

05.12.2019 року розгляд справи відкладний в зв`язку з неявкою позивача у призначене судове засідання. справа призначена до розгляду на 05.02.2020 року.

05.02.2020 року справа не розглядалась в зв`язку з хворобою судді. Справа призначена до розгляду на 25.02.2020 року

25.02.2020 року проведене підготовче судове засідання. справу призначено до розгляду на 25.02.2020 року.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до 43, 44, 49 ЦПК України.

25.02.2020 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Згідно заявлених вимог заявник просить визнати за нею право на спадкування за законом у четверту чергу на майно та інші передбачені законодавством права і обов`язки, що входять до складу спадщини після смерті фізичної особи, які належали за життя спадкодавцеві ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 та є спадщиною, що відкрилась після його смерті з підстав, викладених вище.

Встановити факт її перебування з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу та їх спільне проживання у АДРЕСА_1 понад п`ять років, поспіль з 1995 року по день смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на наступне: ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Кам`янське Дніпропетровської області помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після смерті якого відкрилась спадщина за законом, яка складається в тому числі із належного йому за життя майна, право на яке виникло в нього на день відкриття спадщини та яке розташоване на території м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

До дня смерті ОСОБА_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але починаючи з 1995 року фактично проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом депутата Вільногірської міської ради.

Вона здійснила поховання ОСОБА_2 . Відповідно до свідоцтва про поховання, виданого 02.01.2019 року поховання ОСОБА_2 , здійснено у м. Вільногірську Дніпропетровської області, особисто нею.

17 травня 2019 року, у строк, передбачений чинним законодавством України для прийняття спадщини, вона звернулась до приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Тітовського С.І., із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , де було і зареєстровано спадкову справу. 17.08.2019 року нею подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Постановою приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Тітовського С.І., від 17.08.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 ,, з тих підстав, що нею не надані документи, які підтверджують шлюб або інші родинні відносини між нею та ОСОБА_2 , що й стало підставою звернення до суду до суду

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала за підставами, викладеними в заяві. Також пояснила, що з 1995 року вона стала проживати з ОСОБА_2 , в м. Вільногірську Дніпропетровської області. У вихідні дні вони їздили до м. Верхівцеве, де у ОСОБА_2 , був будинок. Шлюб вони не реєстрували, оскільки у цьому не було потреби. Вона раніше перебувала у шлюбі. Але її перший чоловік загинув. Щодо шлюбних відносин ОСОБА_2 , які були до неї, їй нічого не відомо. Вона лише знає, що він сплачував аліменти. Але коли вона його питала про дітей. Він їй відповідав, що то не її справа. В 2018 році ОСОБА_2 ,. став почувати себе погано. В м. Кам`янське йому було зроблено операцію. Але невдовзі її чоловік помер. Вона поховала чоловіка у м. Вільногірську, за місцем їх проживання. Майно, яке належало ОСОБА_3 у м. Верхівцеве вона продовжує доглядати. Дане майно виявилось нікому не потрібним. Тому вона бажає оформити спадщину. За життя її чоловік заповітів не складав. І крім неї ніхто більш на дану спадщину не претендує. Але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не перебувала із ОСОБА_2 , у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач, представник Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої будь-яких заперечень з приводу заявлених позовних вимог вимог не надав. Відзиву на позовну заяву не подав.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову (заяви) є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом (заяви), права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених чи невизнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, заслухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідків, з`ясувавши зміст позовної заяви, вивчивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини

Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як передбачено п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31 березня 1995 року № 5 з наступними змінами.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно із законом факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не встановлено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений документ який посвідчує факт, що має юридичне значення.

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право

За доводами заявниці, судом встановлено, що з 1995 року заявниця стала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 . Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки в цьому не було потреби. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права і обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік і жінка.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після смерті ОСОБА_2 , відкрилась спадщина в тому числі і на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_2 .

17 травня 2019 року, у строк, передбачений чинним законодавством України для прийняття спадщини, позивачка звернулась до приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Тітовського С.І., із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , де було зареєстровано спадкову справу.17.08.2019 року позивачкою подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 ..

Постановою приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Тітовського С.І., від 17.08.2019 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 ,, з тих підстав, що нею не надані документи, які підтверджують шлюб або інші родинні відносини між нею та ОСОБА_2 , що підтверджується копією постанови нотаріуса.

Факт проживання позивачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , і ОСОБА_6

Так свідок ОСОБА_7 , в судовому засіданні пояснив, що він працював разом з покійним ОСОБА_2 з 1973 року. Завжди працювали в одній зміні. Крім того товаришували. У неробочий час інколи зустрічались сім`ями. З 1995 року ОСОБА_2 , проживав разом з позивачкою, як чоловік і дружина. Їх сім`я була дружною. Весь час вони проживали разом в м. Вільногірську і спільне проживання не припиняли до смерті ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_5 ,. пояснила, що з 1992 року вони заселились в будинок по АДРЕСА_3 та проживали і зараз проживають по сусідству з ОСОБА_1 . Приблизно з цього ж часу ОСОБА_1 , почала проживати як чоловік і дружина із ОСОБА_2 .. Вони завжди були разом, виховували дітей ОСОБА_8 . Потім так сталось, що вони стали сватами і їх стали пов`язувати більш тісні відносини. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , жили весь час разом до смерті ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_6 , в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в одному під`їзді з ОСОБА_1 . Добре знає позивачку та її чоловіка ОСОБА_2 . Знає, що вони проживали весь час разом, їх сім`я була дружною, разом вони виховували дітей.

Також факт проживання позивачки із ОСОБА_2 , підтверджується актом депутата Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 19.09.2019 року, відповідно до якого зазначено, що чоловік ОСОБА_2 , зі слів сусідів, постійно мешкав за адресою АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 , з 1995 року.

Відповідно до свідоцтва про поховання від 02.01.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 , користувач місця поховання, родинного місця поховання, яка 24.12.2018 року на дільниці № 19 ряд 1 місце 6 кладовища, розміщеного в м. Вільногірськ, здійснила поховання померлого ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Вільногірської міської ради від 02.01.2019 року зазначено, що витрати по похованню ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснені за власний рахунок ОСОБА_1 .

З оглянутих в судовому засіданні фотознімків, датованих з 2001 року, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 ,. азом із ОСОБА_2 , іншими члена сім`ї, зображені в домашній обстановці, при святкуванні родинних свят, біля домоволодіння в м. Верхівцеве, на природі, тощо.

Оцінюючи всі надані позивачем докази в їх сукупності, суд у відповідності з обраним позивачем способом захисту невизнаних прав, вважає за можливе задовольнити вимоги в частині встановлення факту спільного проживання заявниці та ОСОБА_2 , з 1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто по день смерті ОСОБА_2 , у АДРЕСА_1 ..

Встановлення факту спільного проживання потрібно позивачці для отримання спадщини, тобто має наслідком виникнення правовідносин, пов`язаних із спадкуванням.

В іншому порядку встановити даний факт заявниця не має можливості.

Згідно оглянутої судом спадкової справи встановлено, що інші спадкоємці, окрім ОСОБА_1 ,. із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса не звертались.

На підставі викладеного судом встановлено, що існують підстави для задоволення заявлених позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання заявниці ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу оскільки факт, який просить встановити заявниця знайшов своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні належними і допустимими доказами.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині про визнання за позивачкою права на спадкування. як спадкоємця четвертої черги після смерті ОСОБА_2 ,. суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємці за законом чи за заповітом мають право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ,. який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за життя заповіту не складав, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Таким чином після смерті ОСОБА_2 , спадкування здійснюється за законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1258 ЦК України - Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України - У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивачка не перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_2 . Проте, виходячи з вищенаведеного, судом встановлений факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 ,. померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 з 1995 року по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином позивачка і ОСОБА_2 ,. проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу більше 5-ти років. Відповідно ОСОБА_1 , набуває право на спадкування на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , як спадкоємець четвертої черги.

При встановлені факту спільного проживання дане право закріплено за позивачкою нормами ЦК України, ніким не оспорюється, так як згідно спадкової справи інші спадкоємці не подавали протягом встановленого законом строку заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 . Відповідно право на спадкування як спадкоємця четвертої черги виникає у позивачки незалежно від його визнання судом, оскільки встановлене законом.

В свою чергу, порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати здійснюючи правосуддя встановлений в ст. 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення, ч.1 ст. 13 п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач. А отже - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (ч.1. ст. 5 ЦПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи і інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту ( передбаченими законом або договором), якщо це на заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2 ст. 5 КПК України).

Вказане з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 , означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства в будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав.

Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, позивач в позовній заяві має навести в відповідне обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК.

Якщо позивач обрав спосіб захисту, передбачений законом або договором, проте він є неефективним, - суд не має права відмовляти в позові на такій підставі.

Якщо спосіб захисту є ефективними лише у поєднанні з іншим способом захисту,- суд не має права відмовляти в задоволенні позову лише на такій підставі.

Суд не має права визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, коли обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Таким чином правильне застосування зазначеної процесуальної норми не призведе до виходу за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності. Для правильного визначення в рішенні суду іншого способу повинні бути наявними одночасно три умови:

а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, з огляду на обставини даної конкретної справи, не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи чи інтересу позивача;

б) позивач в позові просить застосувати інший конкретний спосіб захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу

в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперчить закону.

Оскільки позивачем обраний спосіб захисту її права у вигляді визнання за нею права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги. Даний спосіб захисту у вигляді визнання права передбачений ст. 16 ЦК України та ст. 1264 ЦК України.

Постанова приватного нотаріуса Верхньодніпровського нотаріального округу від 17.08.2019 року про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину є не конкретизованою, тобто нотаріус не зазначає, що при підтвердженні позивачкою факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом 5-ти років до відкриття спадщини, позивач матиме право на спадкування майна після смерті ОСОБА_2 . Відповідно її зміст може буди сприйнятий як такий, що у позивача взагалі відсутнє право на спадкування після смерті ОСОБА_2 , на підставі чого суд, виходячи із обраного позивачем способу захисту порушених прав приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати в загальній сумі 1152 грн., 60 коп.., суд вважає за можливе покласти на позивача, оскільки відсутня вина відповідача у порушенні прав позивачки.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 293-294, 315-316 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Вимоги за позовом ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, про визнання права на спадкування та встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , право на спадкування за законом, як спадкоємця четвертої черги, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка і жінки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто більше п`яти років до дня смерті, за адресою: АДРЕСА_1 .

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 1152 грн., 60 коп.., покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення складений 01.03.2020 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 02.03.2020 року

Оприлюднене 02.03.2020 року

Дата набрання законної сили 01.04.2020 року