ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3712/20 Справа № 213/4550/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту рішення суду матеріали справи не містять),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПРАТ «ІНГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним професійних захворювань внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. Висновком МСЕК у 2010 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 30 % (з них 20% - ХОЗЛ, 10% - туговухість) з 11 жовтня 2010 року безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 125 190,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 45 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати у розмірі 768,40 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити його розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності, позивач не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано те, що позивач, внаслідок отримання професійних захворювань, постійно турбує сухий кашель, загальна слабкість, головний біль, запаморочення, зниження слуху, шум у вухах. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. Також, посилається на постанову Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року по справі № 6-65цс11, якою визнано розумним та справедливим розмір грошової компенсації на відшкодування батькам моральної шкоди, завданої вбивством їх сина в 1 мільйон гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ПРАТ «ІНГЗК» ставить питання про часткове скасування рішення суду і ухвалення нового рішення в частині стягнення моральної шкоди, просить зменшити суму відшкодування моральної шкоди, враховуючи вимоги розумності та справедливості, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Вважає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілого, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивача. Крім того, зауважує на тому, що висновок МСЕК та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, виписні епікризи не можуть бути визнаними беззаперечними доказами заподіяння позивачу моральних стражданьНатомість існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого позивача, які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача. Вважає, що у позивача є можливість скористатись наданими йому правами відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Зазначає, що причиною виникнення професійних захворювань у позивача є також його праця на ШБУ-3 Тресту «Кривбасшахтопроходка», проте судом першої інстанції відповідальність покладено тільки на відповідача. Розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та не відповідає принципу розумності, виваженості і справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював у період з 17 січня 1975 року по 03 липня 1978 року в автотранспортному цеху № 1 слюсарем - авторемонтником (слюсарем з ремонту автомобілів) ВАТ «ІнГЗК», з 26 травня 1981 року по 05 лютого 1985 року на шахті «Центральна» ВАТ «ІнГЗК» підземним бурильником шпурів, з 05 лютого 1985 року по 04 січня 1988 року на шахті «Центральна» ВАТ «ІнГЗК» підземним вибухівником, з 04 січня 1988 року по 24 лютого 1992 року на шахті «Центральна» ПРАТ «ІНГЗК» підземним прохідником, з 04 травня 1995 року по 01 травня 1996 року в цеху технологічного автотранспорту слюсарем з ремонту автомобілей ПРАТ «ІНГЗК», з 01 травня 1996 року по 22 жовтня 1996 року в цеху технологічного автотранспорту майстром ПРАТ «ІНГЗК», з 22 жовтня 1996 року по 09 квітня 2003 року начальником цеху підготовки виробництва ПРАТ «ІНГЗК», з 09 квітня 2003 року по 22 жовтня 2003 року в цеху технологічного автотранспорту начальником господарсько-допоміжної дільниці ПРАТ «ІНГЗК», з 22 жовтня 2003 року по 23 квітня 2009 року в цеху технологічного автотранспорту заступником начальника цеху ПРАТ «ІНГЗК», з 23 квітня 2009 року по 03 вересня 2009 року в цеху технологічного автотранспорту механіком дільниці № 7 (будівництво огороджувальних споруд хвостосховища) ПРАТ «ІНГЗК», з 03 вересня 2009 року по 02 серпня 2010 року в цеху технологічного автотранспорту механіком дільниці № 7 ПРАТ «ІНГЗК» ( а.с. 28-34).

02.08.2010 року звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України (а.с. 34).

Відповідно до п.9,10,14 Акту № 14 розслідування хронічного професійного захворювання від 10.08.2010 року, діагноз ОСОБА_1 : хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) ЛН першого-другого ступеня, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня ( з легким зниженням слуху) (а.с.49-50).

Відповідно до п. 17 Акту № 14 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10.08.2010 року, причиною виникнення у ОСОБА_1 професійних захворювань є його праця впродовж 19 років 3 місяців в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони та підвищеного рівня виробничого шуму (а.с. 49-50).

Відповідно до пункту 16 вищевказаного Акту професійні захворювання у позивача виникли за таких обставин: працюючи у відповідача з 17 січня 1975 року по 03 липня 1978 року слюсарем-авторемонтником (слюсарем з ремонту автомобілей) в АТЦ №1; з 10 липня 1978 року по 22 грудня 1981 року (учнем) прохідником підземного в ШБУ-3 треста «КШП»; у відповідача з 26 травня 1981 року по 05 лютого 1985 року підземним бурильником шпурів на ш. «Центральна»; з 05 лютого 1985 року по 04 січня 1988 року підземним вибухівником на ш. «Центральна»; з 04 січня 1988 року по 24 лютого 1992 року підземним прохідником на ш. «Центральна»; з 04 травня 1995 року по 01 травня 1996 року слюсарем з ремонту автомобілів ЦТА; з 23 квітня 2009 року по 02 серпня 2010 року механіком дільниці № 7 (будівництво огороджувальних споруд хвостосховища) ЦТА ОСОБА_1 підпадав під шкідливу дію підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони та підвищеного рівня виробничого шуму, показники перевищували ГДР через недосконалість робочого місця.

Висновком МСЕК у 2010 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 30 % (з них 20% - ХОЗЛ, 10% - туговухість) з 11 жовтня 2010 року безстроково ( а.с. 8,9).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту розслідування професійного захворювання № 14 від 10 серпня 2010 року вбачається, що причиною професійних захворювань у позивача є тривалий стаж роботи (19 років 03 місяці) в умовах шкідливих виробничих факторів, що характеризувались підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони та підвищеного рівня виробничого шуму, показники перевищували ГДР через недосконалість робочого місця.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що причиною виникнення професійних захворювань у позивача є також його праця на ШБУ-3 Тресту «Кривбасшахтопроходка», проте судом першої інстанції відповідальність покладено тільки на відповідача, колегія суддів вважає прийнятними, проте враховуючи те, що позивач працював в шкідливих умовах праці на ШБУ-3 Тресту «Кривбасшахтопроходка» тільки з 10.07.1978 року по 22.12.1981 року, а весь останній час з 19 років 03 місяців праці в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача вважає, що позивач отримав професійні захворювання також і під час роботи на ПРАТ «ІНГЗК», про що зазначено у Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10 серпня 2010 року.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійних захворювань безпідставні та суперечать вищевикладеному, оскільки згідно Акту № 14 розслідування хронічного професійного захворювання від 10 серпня 2010 року, причиною професійних захворювань позивача є його робота на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку із чим, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині колегія суддів не бере до уваги.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійним изахворюваннями встановлений в судовому засіданні.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває постійні болі та загальну слабкість, порушення душевної рівноваги, має поганий сон, його постійно турбує сухий кашель, загальна слабкість, головний біль, запаморочення, зниження слуху, шум у вухах. Позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, розпачу. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований стійкий дистабілізаційний стан його здоров`я, внаслідок чого позивач переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною його професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 р. № 212, висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.

Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди й без висновку МСЕК.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у загальному розмірі 30 %. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки його турбують постійні болі та загальна слабкість, порушення душевної рівноваги, він має поганий сон, його постійно турбує сухий кашель, загальна слабкість, головний біль, запаморочення, зниження слуху, шум у вухах. Періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що перевищували нормативи тільки на ПРАТ «ІНГЗК» (19 років 03 місяці), що потягло втрату працездатності вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 45 000,00 грн. до 60 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, спростовуються вищевикладеним.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача ПРАТ «ІНГЗК», на користь держави, підлягає стягненню судовий 1152,60 грн. за подання позивачем апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року змінити, збільшити розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 45 000,00 гривень до 60 000 (шістдесят тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривень 60 копійок

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: