Житомирський апеляційний суд
Справа №290/358/19 Головуючий у 1-й інст. Бабич С. В.
Категорія 3 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №290/358/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про визнання права власності на Ѕ квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Романівського районного суду Житомирської області, ухвалене 05 вересня 2019 року суддею Бабичем С.В. у смт. Романові,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому, з урахуванням уточнень від 07.05.2019 (а.с. 34-36) просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Обґрунтовувала позов тим, що спірне нерухоме майно придбане за час шлюбу з ОСОБА_3 за бюджетні асигнування, оскільки на той час її чоловік був військовослужбовцем. 15.04.2009 шлюб між ними розірвано, спору щодо вказаної квартири не було. 11.01.2013 вона одружилася з ОСОБА_5 та змінила прізвище. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, у зв`язку із чим до нотаріальної контори звернулись його мати ОСОБА_2 та дочка від першого шлюбу ОСОБА_3 . Враховуючи, що квартира є спільною сумісною власністю її та спадкодавця, виникла необхідність у визнанні за нею права на Ѕ частину у спільному майні.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 05 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Крім доводів, викладених у позовній заяві, вказала, що на квартирному обліку перебувала сім`я ОСОБА_3 , і фактично для них, як подружжя з дитиною, було придбано за бюджетні кошти спірну квартиру. Вважає несправедливим висновок суду про виключні заслуги ОСОБА_3 у придбанні спірної квартири, оскільки вона, як дружина та мати, у процесі їх життєдіяльності також внесла свій вагомий вклад для придбання спірного житла та протягом 15 років, рахуючи себе співвласником квартири витрачала кошти на її утримання. Судом, на її думку, також проігноровано той факт, що спірне майно придбано не за премії чи нагороди, які ОСОБА_3 одержав за особисті заслуги, а за бюджетні асигнування, а тому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 57 СК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали.

ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явилась. У заяві від 09.12.2019 зазначила, що не має можливості з`явитись у судове засідання та, на її думку, право власності на спірну квартиру має бути оформлене виключно на дітей померлого, а не на позивачку.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші її учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 24 березня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції Житомирської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , який 15 квітня 2009 року було розірвано.

24 грудня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Зі змісту вказаного договору вбачається, що вищевказана квартира була придбана за державні кошти на підставі розпорядження голови Романівської районної державної адміністрації від 17 грудня 2003 року № 471 та протоколу засідання комісії по розподілу коштів на придбання житла військовослужбовцям звільненим в запас або у відставку, які перебувають на квартирному обліку в сільських, селищних радах від 15 грудня 2003 року № 4.

Ухвалюючи рішення про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 придбана за державні кошти внаслідок особистих заслуг спадкодавця ОСОБА_3 , тому дане майно не відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Не зважаючи на те, що судом першої інстанції правильно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, колегія суддів не може погодитись з висновком суду, оскільки він здійснений при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Зокрема, встановивши, що спірне житло придбане 24.12.2003, суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) та норми Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР).

Так, відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено договором.

Отже, право власності на спірне майно, хоча воно на даний час не зареєстровано у Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно, виникло у ОСОБА_3 з моменту передачі квартири, оскільки іншого не передбачено договором її купівлі-продажу.

За змістом ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України визначено поняття роздільного майна подружжя.

Зокрема, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Отже, враховуючи вищевказані норми права, спірна квартира не може вважатися роздільним майном подружжя та є спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірного житла.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 05 вересня 2019 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 28 лютого 2020 року.