Номер провадження: 22-ц/813/4736/20
Номер справи місцевого суду: 2/1522/7682/11
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2019 року за заявою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області - Цинєва Андрія Олександровича, про встановлення порядку виконання рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором,

встановив:

02 вересня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв А.О. звернувся до суду з заявою про встановлення порядку виконання рішення по цивільній справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Ощадбанк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором, в якій просив встановити порядок виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2012 року по справі № 2/1522/7682/11, шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору № 934 від 04 травня 2007 року, що завірений Приватним нотаріусом Поведьонковою І.І.

Заяву обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. знаходиться виконавче провадження ВП 59417331 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/7682/11, який видано 15.11.2012 року Приморським районним судом м.Одеси про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1479-н від 04.05.2007 р. на загальну суму 978 679,74 грн.; витрати по оплаті судового збору у розмірі 1700 грн. та витрати на ІТЗ у розмірі 120 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2019 року узадоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. про встановлення порядку виконання рішення по цивільній справі за позовом ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором, відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Ощадбанк» ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2019 року, постановлення нової, якою задовольнити в повному обсязі заяву Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області - Цинєва А.О. про встановлення порядку виконання рішення, посилаючись на порушення судом норм цивільного права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, яке призначено на 18.11.2020 року, на 14.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 195-204), у тому числі боржниця ОСОБА_1 - через свого представника - ОСОБА_3 , який відмовився від отримання поштової кореспонденції від суду (а.с.205-206).

Боржниця ОСОБА_2 повідомлена про час і місце судового засідання через свого представника ОСОБА_4 (а.с.120, 204).

При цьому, колегія суддів також враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (а.с. 222) тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Колегією суддів також враховано, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надав суду клопотання про відкладення справи на іншу дату (а.с.221).

Однак, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не зазначив суду апеляційної інстанції, по якій причині він не може прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоп», за межами суду, а також враховуючи, що всі учасники справи повідомлені про час і місце проведення судового засідання, проте явка до суду апеляційної інстанції є необов`язковою, а також враховуючи те, що дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції більше 9 місяців, у тому числі через подання апеляційної скарги на судове рішення з недоліками, на усунення яких був витрачений процесуальний час (а.с.160, 163), колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегією суддів також враховано, що ОСОБА_3 , представляючи інтереси боржниці ОСОБА_1 , раніше вже подавав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.189-191), у зв`язку з чим розгляд даної справи відкладався з 20.05.2020 року на 18.11.2020 року, на 14.00 год. (а.с.194).

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 25.11.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2012 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №2/1522/7682/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1479-н від 04.05.2007 р., на загальну суму 978 679,74 грн., а також судового збору у розмірі 1700,00 грн. та витрат на ІТЗ у розмірі 120,00 грн.

Даний виконавчий лист було видано на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2012 року, яким було задоволено позовну заяву ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1479-н від 04.05.2007 р. на загальну суму 978 679,74 грн., а також судового збору у розмірі 1700,00 грн. та витрат на ІТЗ у розмірі 120,00 грн.

Також із матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. знаходиться виконавче провадження ВП 59417331 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа № 2/1522/7682/11.

В ході виконавчого провадження, 25.06.2019 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, боржника попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, а також було винесено постанови про звернення стягнення на майно боржника та про накладення арешту на майно боржника ВП № 59417331.

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем було направлено запити до реєструючих установ з метою встановлення майнового стану боржника ОСОБА_1 . Відповідно до отриманих відомостей боржник ОСОБА_1 пенсію не отримує, за боржником відсутні відкриті розрахункові рахунки в банках та відсутні джерела отримання доходу, рухоме майно яке належить боржнику на праві власності не виявлено.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки №172048512 від 29.06.2019 року), ОСОБА_1 належить на праві власності нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , що також підтверджується іпотечним договором № 934 від 04 травня 2007 року, завіреним Приватним нотаріусом Поведьонковою І.І.(т.2, а.с.48-49).

Крім того, в ході проведення виконавчих дій, щодо вищевказаної квартири 30.07.2019 року за участі представника боржника, представника стягувача та у присутності понятих проведено опис та арешт, про що винесено відповідну постанову (т.2, а.с.50).

Згідно з довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 01.07.2019 року та довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 12.08.2019 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована боржник ОСОБА_1 та її неповнолітній син - ОСОБА_6 2012 року народження (т.2, а.с.52).

Приватний виконавець виходив із того, що боржник ОСОБА_1 вже тривалий час не проживає за адресою реєстрації, що підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України від 15.07.2019 року, згідно до якої ОСОБА_1 виїхала за межі України до Російської Федерації ще 13.09.2014 року. При цьому зворотного в`їзду боржниці в Україну не було (т.2, а.с.55). Також приватному виконавцю була надана копія довіреності на представництво інтересів боржника від 15.01.2016 року, що надана ОСОБА_3 та завірена нотаріусом Геленджикського нотаріального округу Краснодарського краю Вороніною Л.С., згідно до якої ОСОБА_1 мешкає у м. Геленджик Краснодарського краю Російської Федерації (т.2, а.с.56).

Звертаючись із заявою про встановлення порядку виконання судового рішення (т.2, а.с.22-26), приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв А.О. виходив із того, що відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 05.08.2019 року за вих. №01-13/580/1, приватному виконавцю було відмовлено у наданні дозволу щодо звернення стягнення на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, вказаний приватний виконавець виходив із того, що згідно з актом приватного виконавця від 30.07.2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , - ні ОСОБА_1 , ні її син ОСОБА_7 у даній квартирі не проживають. Єдина особа, яку виявлено проживаючою за вищевказаною адресою - це ОСОБА_8 , яка мешкає за цією адресою без реєстрації.

Проте, відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки і піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрований також неповнолітній син боржниці ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , 2012 р.н., то вищезазначена норма матеріального права встановлює необхідність отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування для здійснення будь-яких угод з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Суд першої інстанції також виходив із того, що згідно до ст. 435 ЦПК України та ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Тобто, встановлення або зміна способу і порядку виконання рішення суду це визначена законом послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Зміною способу та порядку виконання судового рішення є прийняття судом нових заходів з метою реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. При цьому, суд може змінити порядок і спосіб виконання судового рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Підставою для встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Таким чином, лише за наявності обставин та в порядку, передбаченому вищевказаними нормами, сторони виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні і означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб. Інститут зміни способу виконання судового рішення є інститутом процесуального права та його застосування не може змінювати матеріально-правові відносини між сторонами.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про те, що у разі задоволення заяви про зміну способу виконання судового рішення зі стягнення заборгованості на звернення стягнення на майно, суд фактично змінить рішення суду по суті та змінить спосіб захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, що є неприпустимим.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що у відповідності до Постанови Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі №405/2299/15-ц норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання судових рішень про стягнення на користь іпотекодержателів заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Таким чином, судом першої інстанції помилково зроблено висновок щодо неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки в рамках виконання рішення суду про стягнення заборгованості та необхідності надання дозволу органом опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги про те, що виконання судових рішень у цивільних, адміністративних, господарських справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Невиконання боржником судового рішення, яке набрало законної сили, порушує положення статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України, інших нормативно-правових актів України, суперечить практиці Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах проти України щодо тривалого невиконання рішень національних судів та відсутність ефективних національних засобів юридичного захисту в розумінні статей 6 і 13 Конвенції та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необгрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують aбо перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення ЄСПЛ у справі Савіцький проти України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, серед іншого, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній із сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, щоб забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, ЄСПЛ повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення суду у справі Глоба про України).

Суд першої інстанції правильно вказав, що загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У відповідності до ч.ч. 4, 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», відповідно до ч.1 ст. 33 якого у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Нормами ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в даному випадку звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_4 , на стадії виконання судового рішення, є неможливим, з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду із заявою про встановлення порядку виконання судового рішення, шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна, яке належить на праві власності боржниці ОСОБА_1 , приватний виконавець виходив із того, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_4 .

При цьому, приватний виконавець зазначив, що у вказаній іпотечній квартирі боржник ОСОБА_1 та її неповнолітній син - ОСОБА_6 , 2012 р.н., лише зареєстровані, однак в цій кватирі вони не проживають.

Однак, з такими доводами приватного виконавця колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до довіреності 23 ААА4997797, виданої 15.01.2016 року строком на 10 років нотаріусом Геленжикського нотаріального округу Краснодарського краю Російської Федерації Вороніною Л.С. , згідно якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 на представлення її інтересів, місцем проживання ОСОБА_1 зазначено саме спірна квартира АДРЕСА_1 (т.2, а.с.56, 192).

В акті, який складений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим А.О. від 30.07.2019 року, щодо не проживання в квартирі АДРЕСА_1 (т.2, а.с.51), не відображена наявність у квартирі особистих речей ОСОБА_1 та особистих речей її малолітньої дитини (одяг, іграшки, предмети особистої гігієни та інше).

Крім того, приватним виконавцем невірно зафіксовані у протоколі пояснення присутньої під час складання акту громадянки ОСОБА_8 , яка повідомила що, на час складання акту, перебуває у гостях у помешканні ОСОБА_1 та постійно за вказаною адресою не мешкає і не зареєстрована.

Таким чином, слід дійти висновку, що доводи приватного виконавця про те, що відсутність ОСОБА_1 під час складання акту підтверджує її не проживання у житловому приміщенні, не грунтується на нормах закону та прямо суперечить приписам ст.ст. 3, 6 Закону України «Про вільне пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Письмові заперечення ОСОБА_1 в цій частині, на заяву приватного виконавця, матеріалами справи не спростовані (т.2, а.с.68-74).

З цих підстав слід дійти висновку про те, що згідно чинного законодавства факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям на постійне проживання за іншою адресою.

Також не відповідає дійсності твердження приватного виконавця про проживання ОСОБА_1 у м. Геленджик Російської Федерації, оскільки, як було зазначено вище, із копії довіреності № 1167 від 15 січня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.56, 192).

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Ощадбанк» 04.05.2007 року видало ОСОБА_1 іпотечний кредит в сумі 85000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.13-18).

У забезпечення виконання зобов`язань по вищевказаному договору про іпотечний кредит Банком з ОСОБА_1 04.05.2007р. було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є квартира за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 47,7 квадратних метрів, належна іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.07р. за реєстровим № 933, зареєстрованого в державному реєстріправочинів за № 2068476 (т.1, а.с.20-23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, а загальна площа такого нерухомого житлового майна неперевищує 140 кв. метрів для квартири.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується учасниками справи, що інше нерухоме майно, окрім вказаної квартири № 23 , загальною площею 47,7 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності, відсутнє. Дана обставина також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки №172048512 від 29.06.2019 року (т.2, а.с.48-49).

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 ,підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і не може бути реалізована на прилюдних торгах, шляхом її продажу, на стадії виконання судового рішення, до втрати дії вказаного Закону.

Вказані обставини в своїй сукупності свідчать про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення заяви приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. про встановлення порядку виконання рішення по цивільній справі за позовом ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором, шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору № 934 від 04 травня 2007 р.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, п.1 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева