Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 755/6038/16-ц

провадження № 61-7138св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року у складі судді Астахової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/8051/82/64967, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 89 000 доларів США строком до 27 листопада 2017 року зі сплатою 14,00 % річних. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватися до 15 числа кожного місяця відповідно до графіка погашення кредиту.

06 березня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої ОСОБА_1 збільшено строк кредиту на 120 календарних місяців (дата остаточного погашення кредиту - 27 листопада 2027 року) та тимчасово на період з «06» березня 2009 року до «06» березня 2010 року встановлено процентну ставку 12 % річних.

Вказувало, що свої зобов`язання банк виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит в обумовленому договором розмірі, проте ОСОБА_1 здійснював свої зобов`язання неналежним чином, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 87 052,46 доларів США, що в еквіваленті до курсу Національного банку України становить 2 105 572 грн 58 коп., з яких: 74 801,89 доларів США, що еквівалентно 1 809 263 грн 16 коп., - заборгованість по кредиту; 12 250,57 доларів США, що в еквіваленті дорівнює 296 309 грн 42 коп., - заборгованість по відсоткам, а також судові витрати по сплаті судового збору - 31 583 грн 59 коп.

Враховуючи вищевикладенеПАТ «Райффайзен банк Аваль» просило суд стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_1 на свою користь.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 87 052,46 доларів США, що в еквіваленті до курсу Національного банку України становить 1 809 263 грн 16 коп., - заборгованість по кредиту; 12 250,57 доларів США, що в еквіваленті до курсу Національного банку України становить 296 309 грн 42 коп., - заборгованість по відсоткам, а також судові витрати по сплаті судового збору - 31 583 грн 59 коп., а всього стягнуто 2 137 156 грн 17 коп.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 квітня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Лесько А. О.

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року № 1689/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 вересня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується відсутністю доказів вручення йому судової повістки. Крім того, він не проживає за адресою: по АДРЕСА_1 з 1998 року, а лише там зареєстрований.

Зазначає, що документи, які надані банком до суду разом із позовною заявою, не завірені належним чином відповідно до вимог Порядку засвідчення копій документів, визначеного пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги оформлення документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55).

Посилається також на те, що з розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачаються суттєві розбіжності, а саме: в графі «Планове погашення» за 15 січня 2008 року відображено сплата за кредитом 347,54 доларів США, сплата за відсотками 1 023,84 доларів США, проте відповідно до графіку заборгованості зазначено «сплата за кредитом 347,54 доларів США», а «за відсотками 1 034,33 доларів США», що свідчить про невідповідність арифметичних значень. Зокрема, банком не надано суду первинних бухгалтерських документів видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, виписки, чеки та ін.), тому не має підстав вважати, що його розмір заборгованості перед банком є правильним. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором є обов'язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір.

Також посилається на те, що банком 13 травня 2015 року було надіслано вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором. Натомість, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (провадження № 61-2404св18) визначено, що після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Таким чином, у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту.

Крім того, вказує, що ним було подано до апеляційного суду клопотання про застосування строків позовної давності, проте судом апеляційної інстанції було проігноровано вказане клопотання, що є грубим порушення процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/8051/82/64967, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 89 000 доларів США строком до 27 листопада 2017 року зі сплатою 14,00 % річних.

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору відповідач зобов`язався здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення заборгованості згідно п. 1.3 цього договору, а саме згідно погодженого графіку погашення та остаточне погашення кредиту до 27 листопада 2017 року.

Банк перерахував позичальнику грошові кошти в обумовленому договором розмірі - 89 000 доларів США.

Додатковою угодою від 06 березня 2009 року №1, укладеною між сторонами, позичальнику збільшено строк кредиту на 120 календарних місяців та тимчасово, на період з 06 березня 2009 року до 06 березня 2010 року,встановлено процентну ставку 12 % річних.

Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2007 року № 014/8051/82/64967, станом на 16 січня 2016 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 87 052,46 доларів США, що в еквіваленті до курсу Національного банку України становить 2 105 572 грн 58 коп., з яких: 74 801,89 доларів США, що еквівалентно 1 809 263 грн 16 коп., - заборгованість по кредиту; 12 250,57 доларів США, що в еквіваленті дорівнює 296 309 грн 42 коп., - заборгованість по відсоткам.

13 травня 2015 року банком направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, яке останнім було проігноровано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (положення статті 611 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника, а тому правомірно стягнули з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 74 801,89 доларів США, що в еквіваленті до курсу Національного банку України становить1 809 263 грн 16 коп.

Однак, стягуючи проценти за користування кредитом, суди не звернули увагу на наступне.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що кредитор має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором.

Судами встановлено, що 13 травня 2015 року банком направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до якої заборгованість останнього за кредитним договором станом на 20 квітня 2015 року складає: 74 801,89 доларів США - заборгованість по сумі кредиту, 4 332,99 доларів США - заборгованість за процентами (а. с. 26).

Згідно вказаної вимоги позичальник має протягом не більше 60 календарних днів з дати цієї вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом із сплатою процентів та пені відповідно до умов кредитного договору.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернувшись до позичальника із вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості, ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відповідно до правил частини другої статі 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов?язання, а тому нарахування заборгованості по відсоткам та пені після зміни строку дії кредитного договору є неправомірним.

Враховуючи наведене, слід зазначити, що після спливу 60 календарних днів з дня направлення вимоги боржнику у банка відсутнє право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом.

Так, 13 травня 2015 рокубанком було направлено ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому нарахування відсотків за користування кредитом після 15 липня 2015 року є неправомірним.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість по відсоткам з 15 грудня 2014 року по 15 липня 2015 року у розмірі 6 943,88 доларів США, що в еквіваленті до курсу Національного банку України становить 167 954 грн 40 коп.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що поданий банком розрахунок не оформлений належним чином, не можуть бути прийняті судом з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання ОСОБА_1 на те, що поданий банком розрахунок заборгованості не відповідає вимогам до оформлення документів, закріплених у ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України від 17 квітня 2003 року № 55», є необґрунтованими, оскільки цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності, зокрема: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності, а отже, цей стандарт не поширюється на конкретні спірні правовідносини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц (провадження 61-3946св18).

При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов'язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом у цій справі.

Крім того, відповідачем жодним чином не спростовано розмір заборгованості за кредитним договором згідно розрахунку, наданого позивачем.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що він у заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та в апеляційній скарзі на вказане рішення посилався на пропуск банком строку позовної давності, не можуть бути прийняті судом, оскільки ОСОБА_1 не було зазначено, відносно яких платежів було пропущено банком строк звернення до суду.

Посилання у касаційній скарзі на те, що заборгованість за тілом кредиту мала рахуватись з 15 серпня 2012 року до 15 липня 2015 року не відповідають обставинам справи.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що судом першої інстанції не здійснено належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, а також порушено порядок проведення заочного розгляду справи, оскільки судом першої інстанції не було постановлено відповідну ухвалу. Колегія суддів відхиляє зазначені доводи як підставу для скасування судових рішень судів попередньої інстанції, оскільки під час апеляційного перегляду справи Київським апеляційним судом ОСОБА_1 був присутній у судових засіданнях та мав можливість належним чином реалізувати свої процесуальні права. Крім того, згідно з частиною другою статті 410 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають зміні в частині розміру стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості по відсоткам.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 136 ЦПК України судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 серпня 2019 року при відкритті касаційного провадження було частково задоволено заяву ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції у розмірі 63 197 грн 18 коп.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 93,9 % від суми заявлених вимог), у порядку частин першої-другої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, розподіл судових витрат необхідно змінити: стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 59 342 грн 15 коп. При цьому ПАТ «Райффайзен банк Аваль» зобов'язано сплатити на користь держави 3 855 грн 03 коп. судового збору за подання відповідачем касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 410 412, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» заборгованості по відсоткам.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» () заборгованість по відсоткам у розмірі 6 943,88 доларів США, що в еквіваленті до курсу Національного банку України становить 167 954 грн 40 коп (сто шістдесят сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні сорок копійок).

В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 59 342 грн 15 коп. (п'ятдесят дев'ять тисяч триста сорок дві гривні п'ятнадцять копійок).

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в дохід держави судовий збір у розмірі 3 855 грн 03 коп. (три тисячі вісімсот п'ятдесят п'ять гривень три копійки).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович