Справа № 263/3113/19
Провадження № 2/263/163/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Кияна Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябова С.М.

у відсутності сторін, розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Маріуполя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним додаткового договору № 1 від 27.12.2016 р.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним додаткового договору. В обґрунтування позову зазначила, що 27.12.2016 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали додатковий договір № 1 до договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області 28.11.2016 р. та зареєстрованого за реєстровим № 3848, відповідно до якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 нежиле приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м. та перукарське обладнання. Вважає, що вказаним договором були порушені її права як третьої особи відповідно до ст.ст. 636, 777 ЦК України, тому просить визнати недійсним додатковий договір № 1 віл 27.12.2016 р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04.03.2019 р. позовна заява залишена без руху.

Після усунення недоліків позивачем, 19.03.2019 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі, призначено підготовче судове засідання.

20.05.2019 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог та відзив проти позову, у якому зазначила про безпідставність посилань позивача на застосування до спірних правовідносин вимог ч. 3 ст. 636 ЦК України, оскільки суть правової моделі договору на користь третьої особи полягає у тому, що боржник вчиняє певні дії (сплачує гроші, передає майно, виконує роботи, надає послуги тощо) як повністю, так і в певній частці, на користь особи, яка не бере участі в укладанні цього договору. Конструкція договору на користь третьої особи відрізняється від інших договорів, яким притаманне те, що вони укладаються на користь самих сторін. Такий договір породжує для третьої особи на користь якої укладається договір, в більшості випадків лише права, не створюючи для неї обов`язків. Тобто їй надається право самостійної вимоги на підставі договору, в укладенні якого вона не брала участі. Разом з тим, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 28.11.2016 року продавець продає, а покупець приймає у власність майно, про третіх осіб у даному договорі не згадується та їх взагалі не існує, крім того Позивач не зазначає який саме обов`язок на його користь повинні виконати сторони (сторона) Договору купівлі-продажу і хто конкретно повинен виконати - Продавець або Покупець. Таким чином, застосування Позивачем умов визначених ст. 636 ЦК України для захисту своїх прав та інтересів як орендаря, що передбачені ст. 777 Цивільного кодексу України, є неправомірним. Вартість приміщення, яка зазначена в Додатковому договорі була визначена ще задовго до укладання Договору купівлі-продажу, що підтверджується свіченнями ОСОБА_3 , які вона надала по іншій цивільній справі (цивільна справа № 263/4402/17). Тобто укладаючи Додатковий договір Відповідачі лише оформили належним чином домовленості які існували між ними ще до укладання Договору купівлі-продажу. Фактичне виконання умов Договору купівлі-продажу та Додаткового договору підтверджується розпискою про повний розрахунок, яка була надана ОСОБА_3 . Стосовно рухомого майна, яке було визначено у Додатковому договорі, то домовленість Відповідачів передбачала продаж нерухомого майна разом з обладнанням, яке знаходилося в ньому. Ці обставини визначені рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.02.2018 року (залишено без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 16.05.2018 року) за участю тих же самих сторін. Тобто, умови визначені в Додатковому договорі були визначені нею та ОСОБА_3 ще до укладання Договору купівлі-продажу.

Також зазначила, що арешт, який було накладено ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08.12.2016 року по справі №263/15412/16-ц, був накладений лише на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 3 шляхом заборони його відчуження та заборонено проводити переобладнання нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , та проводити у ньому ремонті роботи. Додатковим договором було внесено зміни до Договору купівлі- продажу, які не передбачали ані відчуження Приміщення, ані проведення переобладнання та ремонтних робіт.

Отже, ніяким чином Відповідачі не порушили обмеження, які були встановлені ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08.12.2016 року по справі №263/15412/16-ц, тому вимога про недійсність Додаткового договору з підстав наявності арешту є неправомірною та необґрунтованою. Крім того, оспорюваний додатковий договір від 27.12.2016 року жодним чином не порушує заборону відчуження, накладену на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вказана іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя - ОСОБА_6 . Зобов`язання ОСОБА_7 перед іпотекодержателем ніяким чином не стосуються прав та інтересів Позивача, це окремі правовідносини, а тому посилання ОСОБА_4 на договір іпотеки є безпідставним. Зміна умов придбання предмету іпотеки в частині його вартості ніяким чином не порушує права та інтереси ОСОБА_8 .

Крім того зазначила, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду з позовними заявами щодо спірного майна, що на її думку свідчить про зловживання правом. Вважає позов безпідставним та таким, що суперечить нормам діючого законодавства, просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Ваген-Лейтнер О.В. надала до суду заяву з клопотанням розглянути за її відсутності, заперечувала проти задоволення позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду 20.05.2019 р. відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов визнає в повному обсязі, оскільки уклала договір помилково будучи необізнаною про наслідки укладання такого договору, справу просила розглянути за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_9 С ОСОБА_10 надав до суду заяву з клопотання розглянути справу за її відсутності, підтримав правову позиції викладену відповідачем ОСОБА_3 .

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку.

Судом встановлено, що за договором оренди від 01 липня 2016 року ОСОБА_3 передала в оренду належне їй на праві власності нежитлове приміщення площею 46,8 кв.м., розташоване в АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 для здійснення господарської діяльності. Строк дії договору до 01 липня 2018 року. Розмір орендної плати за місяць складає 4000 грн. Актом приймання передачі за договором оренди від 01 липня 2016 року зазначено перелік перукарського обладнання і меблів, яке передається орендарю приміщення.

28 листопада 2016 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продала ОСОБА_2 вказане нежитлове приміщення перукарні. Право власності набувача зареєстровано 28 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за договором купівлі- продажу.

За Додатковим договором № 1 до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2016 року, ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 разом із нежитловим приміщенням, перукарське обладнання із меблями (т.1 а.с. 5, 79).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 27.12.2016 р. щодо об`єкту нерухомого майна № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м, 08.12.2016 р. вказане майно перебуває під обтяженням відповідно до договору іпотеки 1471 від 08.12.2016 р. на користь іпотекодержателя ОСОБА_6 та відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08.12.2019 р. № 263/15412/16-ц накладено обтяження у вигляді арешту нежитлового приміщення АДРЕСА_2 в інтересах ОСОБА_11 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу та визнання права власності.

ОСОБА_4 змінила прізвище, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 31.08.2019 р.

Згідно зі ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найом, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Тобто у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять усі права та обов`язки орендодавця. Таким чином законодавство України гарантує незмінність прав орендаря у разі зміни власника орендованого майна, а відповідно зміна власника речі (майна) не є підставою для зміни або припинення договору найму (оренди).

Договір оренди у разі зміни власника орендованого майна зберігає свою дійсність як для нового власника, замінює сторону орендодавця, так і для орендаря. Зміна власника переданого в оренду майна не є підставою ні для припинення договору оренди, ні для його зміни. Таким чином, зміна власника спірного приміщення не має вплинути на орендаря, в усякому разі на рівні закріплених в договорі основних умов оренди відповідного приміщення.

При цьому, оскільки чинне законодавство не обмежує перелік підстав зміни власника майна, можна зробити висновок, що договори оренди зберігають свою дійсність при зміні власника-орендодавця на будь-яких законних підставах, у тому числі купівля-продаж.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

Суд вважає, що укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_2 додатковий договір №1 до договору купівлі-продажу нежилого приміщення право позивача не порушує, оскільки зміна власника спірного приміщення та обладнання не впливає на орендаря та договір оренди зберігає свою дійсність при зміні власника-орендодавця на будь-яких законних підставах, у тому числі купівля-продаж, крім того позивачем не доведено обставини відновлення його прав у випадку визнання додаткового договору недійсним.

Щодо посилання представника позивача на незаконність відчуження арештованого рухомого майна нотаріусом при укладенні додаткового договору купівлі-продажу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, прилюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Згідно з ст. 3 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

За змістом ч. 2 ст. 37 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до публічних обтяжень належать накладення арешту на рухоме майно на підставі рішення суду для забезпечення цивільного позову або при порушенні провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця.

Відповідно до п.п.1,2 ст. 39 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» публічне обтяження підлягає реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, протягом п`яти днів із дня винесення відповідного рішення, на підставі якого воно виникає. Обов`язок щодо здійснення реєстрації покладається на уповноважений орган (особу) або на особу, зазначену в рішенні уповноваженого органу. Пріоритет публічного обтяження встановлюється з моменту його реєстрації.

За змістом ст. 43 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача. Держатель або реєстратор Державного реєстру вносить запис до Державного реєстру про відомості, що містяться в заяві обтяжувача. Запису присвоюється реєстраційний номер.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року у справі № 263/15412/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу та визнання права власності, було накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності ОСОБА_5 шляхом заборони його відчуження та заборони проведення переобладнання вказаного нежитлового приміщення, проводити в ньому ремонтні роботи.

Зазначене обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (далі Державний реєстр), номер запису про обтяження: 17932491.

Разом з тим, вказане обтяження було накладено після укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору купівлі - продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 від 28 листопада 2016 року, та на час укладення цього договору купівлі-продажу будь-яких обтяжень на нежитлове приміщення не існувало, що підтверджується інформаційною довідкою № 77157931 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.12. 2016 року.

Більш того, накладений ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року у справі № 263/15412/16-ц арешт та заборона вчиняти певні дії, стосуються лише нежитлового приміщення, та не стосуються перукарського обладнання і меблів, які є предметом оскаржуваного Додаткового договору №1.

Згідно з заявою ОСОБА_6 від 27.12.2016 р. зареєстрованою в реєстрі за № 4255, останній надав згоду ОСОБА_2 на укладання додаткового договору № 1 до договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого Пахниць Н.В., приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області від 28.11.2016 р. зареєстрованого в реєстрі за № 3848.

Разом з тим, зазначені обставини не дають підстав вважати, що нотаріус також була обізнана про обтяження, накладене на перукарське обладнання і меблі.

ОСОБА_5 на законних підставах ( договір купівлі-продажу) набула право власності на нежитлове приміщення перукарні, в якому знаходилося перукарське обладнання і меблі.

Крім того, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на ч. 2 ст. 777 ЦК України, у якій зазначено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Разом з тим, в змісті договору оренди приміщення від 01.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 (орендодавцем) та ОСОБА_12 (орендарем) містяться умови передачі в оренду тільки приміщення, без будь-якого перукарського обладнання і меблів, зазначені приписи щодо акту прийому передачі до договору оренди стосуються тільки оренди приміщення.

Посилання позивача, як на обґрунтування своїх позовних вимог, на положення ч. 3 ст. 636 ЦК України, суд також вважає неспроможними з наступних підстав.

Відповідно до ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Таким чином, суть правової моделі договору на користь третьої особи полягає у тому, що боржник вчиняє певні дії (сплачує гроші, передає майно, виконує роботи, надає послуги тощо) як повністю, так і в певній частці, на користь особи, яка не бере участі в укладанні цього договору. Конструкція договору на користь третьої особи відрізняється від інших договорів, яким притаманне те, що вони укладаються на користь самих сторін. Такий договір породжує для третьої особи на користь якої укладається договір, в більшості випадків лише права, не створюючи для неї обов`язків. Тобто їй надається право самостійної вимоги на підставі договору, в укладенні якого вона не брала участі.

В свою чергу, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, будь-яких обов`язків на користь третьої сторони при укладання договору купівлі-продажу діючим законодавством не передбачено.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 28.11.2016 року продавець продає, а Покупець приймає у власність майно, про третіх осіб у даному договорі не згадується та їх взагалі не існує, крім того Позивач не зазначає який саме обов`язок на його користь повинні виконати сторони (сторона) Договору купівлі-продажу і хто конкретно повинен виконати - Продавець або Покупець.

Таким чином, застосування Позивачем умов визначених ст. 636 ЦК України для захисту своїх прав та інтересів як орендаря, що передбачені ст. 777 Цивільного кодексу України, є неправомірним.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч.1,2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1,2,3 ст. 76, ст.ст.77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ст.ст.81,89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, нормами діючого законодавства, які регулюють правовідносини в сфері відшкодування шкоди, передбачено, що загальними умовами, за яких настає цивільно-правова відповідальність при заподіянні шкоди, є наявність шкоди, протиправність дій або бездіяльності, вина особи та причинний зв`язок між протиправним діянням та шкодою.

Таким чином, підставою для відновлення прав особи в ході судового розгляду справи в сенсі ст.15 ЦК України має бути доведеність факту порушення, невизнання або оспорювання прав такої особи.

З огляду на наведе вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_12 звернулася до суду з даним позовом не маючи для цього обґрунтованих підстав, оскільки порушення її прав відносно перукарського обладнання і меблів, не відбувалося.

Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення її прав відповідачами, що виключає використання позивачем речово-правового захисту суб`єктивних прав у вигляді механізму, регламентованого положеннями ст. ст. 203, 215, 228, 388 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 263, 264-265, 280-282, 284, 287, 288, 289 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним додаткового договору відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Донецької області або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_4 .

ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

Суддя Д.В.Киян