Провадження №22-ц/812/1929/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №1423/354/12 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Центрального районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 14 вересня 2020 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2011 р. Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 24 жовтня 2006 р. між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 24 жовтня 2006 р. Останній отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 8303 доларів США, що еквівалентно 41930 грн. 15 коп. строком з 24 жовтня 2006 р. по 22 жовтня 2013 р. В порушення вимог кредитного договору відповідач допускав порушення терміну повернення кредиту, нарахованих процентів за користування ним, у з в`язку з чим утворилась заборгованість. Уточнивши 21 травня 2012 року позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 44900 грн. 26 коп., що еквівалентно 5620,47 доларам США, з яких сума заборгованості за кредитом складає 40183 грн. 96 коп., що еквівалентно 5030,10 доларам США, сума заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом складає 1443 грн. 40 коп., що еквівалентно 180,68 доларам США, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами складає 3272 грн. 90 коп., що еквівалентно 409,69 доларам США, а також просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір в сумі 485 грн. 83 коп.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі, а також судовий збір у розмірі 485 грн. 83 коп.

Заочним рішенням Центрального районного м. Миколаєва від 18 вересня 2012 р. позовні вимоги Банку задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2006 р. в розмірі 44900 грн. 26 коп. та судові витрати в розмірі 485 грн. 83 коп.

У березні 2019 р., у серпні 2019 р. та у березні 2020 р. ОСОБА_3 звертався до суду з заявами про заміну стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим листом, виданим Центральним районним судом м. Миколаєва у цивільній справі №1423/354/2012.

Заяви аргументовані тим, що 20 квітня 2012 р. між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0 від 24.10.2012 року, відповідно до якого ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 20 квітня 2012 р. між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір відступлення права вимоги № 05/12-КВ, згідно якого відбулося відступлення права за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 р., відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 08 серпня 2018 р. між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Женева» укладено Договір відступлення права вимоги № 08/08-18, згідно якого відбулося відступлення права за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 р., відповідно до якого ТОВ «Женева» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 15 серпня 2018 р. між ТОВ «Женева» та ОСОБА_3 укладено Договір відступлення права вимоги, згідно якого відбулося відступлення права за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 р., відповідно до якого ОСОБА_3 набув прав кредитора відносно ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, заявник вказував, що до нього перейшли усі права щодо грошової вимоги до відповідача та просив суд замінити стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_3 .

Ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2019 р., від 13 вересня 2019 р. у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено, а ухвалою того ж суду від 01 квітня 2020 р. провадження за його заявою закрито.

У липні 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Заява мотивована тим, що 20 квітня 2012 р. між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 року, відповідно до якого ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 20 квітня 2012 р. між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір відступлення права вимоги № 05/12-КВ, згідно якого відбулося відступлення права за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 р., відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 08 серпня 2018 р. між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Женева» укладено Договір відступлення права вимоги № 08/08-18, згідно якого відбулося відступлення права за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 р., відповідно до якого ТОВ «Женева» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 15 серпня 2018 р. між ТОВ «Женева» та ОСОБА_3 укладено Договір відступлення права вимоги, згідно якого відбулося відступлення права за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 р., відповідно до якого ОСОБА_3 набув прав кредитора відносно ОСОБА_2 21 липня 2020 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір про відступлення права вимоги № 01-РП/20, згідно якого відбулося відступлення права за кредитним договором № 0 від 24.10.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_1 набула прав кредитора відносно ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, заявниця просила суд замінити стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2020 р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що стягувач за рішенням суду ПАТ «УкрСиббанк» передав право грошової вимоги іншому стягувачу - ТОВ «Кредекс Фінанс», ТОВ «Кредекс Фінанс» передав право грошової вимоги іншому стягувачу - ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Вердикт Капітал» передав право грошової вимоги іншому стягувачу - ТОВ «Женева», ТОВ «Женева» передав право грошової вимоги іншому стягувачу - ОСОБА_3 , від якого, як від первісного кредитора, отримав право вимоги заявник, тому суд вважав, що заява ОСОБА_1 про заміну стягувача задоволенню не підлягає.

Також додатково суд враховував позиції Великої Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11, в постанові від 11 вересня 2018 р. у справі № 909/968/16 про те, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, з погодження Національного Банку України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити її вимоги про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви щодо заміни сторони виконавчого провадження через те, що заявник ОСОБА_1 не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги. Заявник не погодився з висновком суду про відсутність доказів переходу до ОСОБА_1 прав вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, оскільки таким доказом є, зокрема, додаток від 14 травня 2012 року до договору факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року, додаток № 1 до договору №08/08-18 від 08 серпня 2012 року, додаток №1 до договору від 16 серпня 2018 року, а також положення договору від 16 серпня 2018 року, а також положення договору про відступлення прав вимоги №01-РП/20 від 21 липня 2020 року, де чітко зазначено, що ОСОБА_3 відступає ОСОБА_1 права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 24 жовтня 2006 року, укладеним із ПАТ «УкрСиббанк». Також заявник вказав, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Отже судом не досліджено зміст заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні при вирішенні питання про прийняття її до свого провадження.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися. Від ОСОБА_1 надійшла заява про проведення судового розгляду за її апеляційною скаргою без участі апелянта.

Зважаючи на вимоги частин 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції в цілому відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, 24 жовтня 2006 р. між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 24 жовтня 2006 р., за умовами якого останній отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 8303 доларів США

Заочним рішенням Центрального районного м. Миколаєва від 18 вересня 2012 року позовні вимоги Банку задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2006 р. в розмірі 44900 грн. 26 коп. та судові витрати в розмірі 485 грн. 83 коп.

За приписами частини 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

У рішенні у справі «Янголенко проти України» від 10 грудня 2009 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлено від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

Таким чином, оскільки виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно з частиною 1 статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Відповідно до частини 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до положень статті 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником).

У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, - це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус як сторони виконавчого провадження. Заміна такої особи належним кредитором проводиться відповідно до частини 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою, зокрема, заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Таким чином, передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги (договором цесії) є правонаступництвом, і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження (постанова Верховного Суду від 23 липня 2019 у справі № 905/1976/16).

Звертаючись із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона набула права кредитора відносно ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 24 жовтня 2012 року на підставі укладеного із ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги № 01-РП/20 від 21 липня 2020 року.

Однією з підстав відмови у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні суд заначив те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, з погодження Національного Банку України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком і вважає, що суд його дійшов, помилково застосувавши норми матеріального права, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2018 рокі по справі № 909/968/16.

Підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 у справі № 909/968/16, в якій Суд зазначив, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

При цьому Суд резюмував, що факторинг є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Разом з цим, як зазначено у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Водночас, відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.

Судами не встановлено, що договір про відступлення права вимоги № 01-РП/20 від 21 липня 2020 року оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним, і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова судом першої інстанції у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, апеляційний суд вважає помилковими.

Зазначене питання не є предметом розгляду цієї справи у межах вирішення питання про наявність підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні.

Аналогічну правову позицію викладено об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 17 січня 2020 у справі № 916/2286/16.

Тому суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про помилковість здійсненого судом першої інстанції посилання на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 у справі № 909/968/16, адже висновки Великої Палати Верховного Суду стосуються застосування норм права у справі з іншими фактичними обставинами, що виключає можливість її застосування до правовідносин, що склалися у цій справі.

Водночас, вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом з урахуванням положень статей 76-81 ЦПК України, тобто за перевірки та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановив суд першої інстанції, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач по справі і стягувач за заочним рішенням суду від 18 вересня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» передало право грошової вимоги іншому стягувачу - ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс» (нова назва - ТОВ «Вердикт Капітал»), в свою чергу, передав право грошової вимоги іншому стягувачу - ТОВ «Женева», ТОВ «Женева» передав право грошової вимоги іншому стягувачу - ОСОБА_3 , від якого отримала право вимоги заявниця.

І такий висновок суду є правильним, оскільки ґрунтується на повно та всебічно встановлених на підставі належної оцінки судом наявних у справі доказів, у відповідності до вимог статей 77-80 ЦПК України, обставинах справи.

Так, згідно із пунктом 2.1 укладеного 20 квітня 2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт), яке було позивачем у цій справі, тобто первісним стягувачем у виконавчому провадженні з виконання заочного рішення суду від 18 вересня 2012 року, та ТОВ «Кредекс Фінанс» (фактор), договору факторингу клієнт зобов`язується відповідно до умов цього договору відступити, а фактор придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим договором. Пунктом 1.1 цього договору сторони обумовили, що ціна продажу це гривневий еквівалент розрахункової суми в доларах США, а розрахункова сума становить 13,6% від основної суми, суми процентів та комісій за правами вимоги за кредитами (розрахованих за даними звітності до Національного банку України) на дату передачі плюс 2125 доларів США.

Між тим, будь яких доказів того, що за умовами вказаного договору факторингу ПАТ «УкрСиббанк» уступило право вимоги за укладеним з ОСОБА_2 24 жовтня 2006 року договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 ТОВ «Кредекс Фінанс», а останнє прийняло ці права вимоги та здійснило передбачений договором розрахунок, матеріали справи не містять.

За такого відсутні підстави вважати, що ТОВ «Кредекс Фінанс», яке було перейменовано у ТОВ «Вердикт Капітал», мало повноваження щодо передачі прав вимоги до ОСОБА_2 іншим особам, і що в подальшому це право вимоги було набуто заявником ОСОБА_1 .

Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі.

Колегія суддів не погоджується з аргументами апеляційної скарги, що належним доказом відчуження прав вимоги до ОСОБА_2 від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кредекс Фінанс» (перейменовано у ТОВ «Вердикт Капітал») є додаток від 14 травня 2012 року до договору факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року.

Так, наданий заявником (а.с. 228) витяг з додатку до договору від 14 травня 2012 року про внесення змін до договору факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року не можна вважати доказом набуття ТОВ «Вердикт Капітал» прав вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, оскільки у справі відсутній сам договір про внесення змін від 14 травня 2012 року і цей витяг не підписаний представником ПАТ «УкрСиббанк». До того ж, будь-яких доказів виконання умов договору щодо проведення оплати фактором ціни договору факторингу від 20 квітня 2012 року заявником не надавалось.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну сторони її правонаступником через недоведеність фактичного переходу прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи.

Оскільки окремі помилкові висновки суду першої інстанції не мали наслідком прийняття неправильного по суті судового рішення, оскаржувана ухвала має бути в силу положень статті 374 ЦПК України залишена без змін з мотивів, викладених у цій постанові, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати покладаються на заявника ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

____________________________________________

Повний текст постанови складений 24 листопада 2020 року