Справа № 233/2924/20
РІШЕННЯ

Іменем України

23 листопада 2020 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Троценко Т. А.

при секретарі: Корнієнко М. Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що 19. 09. 2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_3 .

З 2017 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, мешкають окремо один від одного, спільного бюджету не мають, сумісне господарство не ведуть.

Дитина проживає з нею, є інвалідом першої групи із захворювання: важкий млявий тетрапарез з порушенням статики та руху, груба затримка усіх видів розвитку, спастична контрактура в колінних суглобах, евіноплосковальгусна деформація стоп, сколіотична деформація стовбура на тлі СМА.

У зв`язку зі станом здоров`я сина вона має вивозити його на обстеження до м. Донецька, оскільки там залишилося обладнання, яке дозволяє встановити прогресивність хвороби.

Проте відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, участі в його житті свідомо не приймає, її прохання надати дозвіл на виїзд дитини залишилося без відповіді, тому вона звернулася до суду з цим позовом.

Просить надати їй дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 у м. Донецьк без годи (супроводу) батька дитини ОСОБА_2 на строк 2 роки.

До суду позивачка не явилася, в заяві просить розглянути справу за її відсутності і задовольнити позовні вимоги.

Відповідач повторно до суду не явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином на сайті Бердянського міськрайонного суду, причини неявки суду не пояснив, заперечень проти позову не надав, і суд розглядає справу за його відсутності на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачки, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4619, виданої «Дитячим територіальним медичним об`єднання» Краматорської міської ради та довідки № 73/3 від 04. 02. 2020 року, виданої Центром первинної медико - санітарної допомоги Костянтинівської міської ради, ОСОБА_3 має статус дитини - інваліда підгрупа «А» , має діагноз важкий млявий тетрапарез з порушенням статики та руху, груба затримка усіх видів розвитку, спастична контрактура в колінних суглобах, евіноплосковальгусна деформація стоп, сколіотична деформація стовбура на тлі СМА.

Позивачка вказала, що син мешкає з нею, потребує виїзду до м. Донецька на обстеження та лікування, але відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків і на її вимогу надати згоду на виїзд сина за межі України такої згоди не надає.

За правилами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Враховуючи, що позивачка довела нагальну необхідність виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а саме - для лікування дитини - інваліда, суд вважає, що є підстави для надання дозволу на такий виїзд без згоди батька - ОСОБА_2 , який самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Такий дозвіл узгоджується з частинами 1 і 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року і набрала чинності для України 27. 09. 1991 року, де передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя,беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом.

Суд вважає, що таким чином буде забезпечене право дитина на отримання медичної допомоги, оскільки обладнання, необхідне для проведення обстеження ОСОБА_3 , залишилося на окупованій території.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 12,13,258-263 ЦПК України, суд

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Надати дозвіл ОСОБА_1 на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без дозволу (без згоди) батька ОСОБА_2 на строк 2 роки.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24. 11. 2020 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області Т. А. Троценко