КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/4184/18
Провадження № 2/488/168/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

10.02.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі - судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі - Тузові Р.О.,

за участю прокурора - Ільницької-Юртаєвої А.І.,

представника позивача - Михайленко Г.В.,

представника відповідача - ОСОБА_5.,

та представника третьої особи - Маргаряна В.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради та ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство», про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування земельної ділянки із незаконного володіння ,-

в с т а н о в и в :

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації звернувся до суду із даним позовом до відповідачів - Миколаївської міськради та ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати незаконними та скасувати пункти 18 та 18.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 року;

- визнати недійсним та скасувати Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 139485 від 04.11.2008 року, який був виданий на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 50;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 20049836 від 13.04.2017 р. про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0087, яка розташована по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 20050203 від 13.04.2017 р. про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0086, яка розташована по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 893 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0086, яка розташована по АДРЕСА_1 ;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 107 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0087, яка розташована по АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову прокурор вказав наступне.

Пунктом 38 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 08.11.2007 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктами 18 та 18.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 за рахунок за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, земельну ділянку площею 1 000 кв.м., зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

На підставі останнього рішення ОСОБА_3 04.11.2008 року отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 139485, з кадастровим номером :05:001:0023.

Після смерті ОСОБА_3 , його дочка - відповідачка по даній справі - ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.04.2016 р., згідно якого успадкувала спірну земельну ділянку.

В подальшому спірна земельна ділянка була поділена на дві земельних ділянки, зокрема: площею 893 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0086 та площею 107 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0087. Право власності на новостворені земельні ділянки було зареєстровано 13.04.2017 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_2 , про що були зроблені записи за № 20049836 та № 20050203.

Прокурор вважає, що зазначені пункти 18 та 18.2 рішення Миколаївської міськради № 22/57 були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та з перевищенням повноважень Миколаївської міськради, мотивуючи це тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, розпорядження якими здійснюється виключно органами державної виконавчої влади, а не органами місцевого самоврядування. Крім цього, земельна ділянка на момент прийняття оспорюваних рішень відносилась до складу земель державного лісового фонду урочища "Жовтневе" та перебувала у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство", не вилучалась у нього в установленому законом порядку, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не погоджувався, і обов`язкова державна експертиза проекту землеустрою не проводилась.

Посилаючись на викладене, прокурор просив позов задовольнити.

У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просив задовольнити позов.

Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача - Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, причина неявки суду невідома.

Відповідач - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі та пояснила, що про спірну земельну ділянку вона дізналась після смерті свого батька - ОСОБА_3 , обставини отримання батьком земельної ділянки їй невідомі.

Представник відповідача ОСОБА_2 , - ОСОБА_4 , у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив суд врахувати визнання відповідачкою позовних вимог у повному обсязі до початку судового розгляду, та зменшити розмір судових витрат, що підлягає стягненню у випадку задоволення позову.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - ДП "Миколаївське лісове господарство" у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив його задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із наявної у матеріалах справи копії рішення Миколаївської міськради № 17/40 від 08.11.2007 року вбачається, що пунктом 38 розділу 1 даного рішення ОСОБА_3 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктами 18 та 18.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1 000 кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаних рішень 04.11.2008 р. ОСОБА_3 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 139485, з кадастровим номером :05:001:0023. Даний Державний акт був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 50.

Судовим розглядом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0023 була надана ОСОБА_3 за рахунок земель, що віднесені до земель держлісфонду урочища "Жовтневе", квартал 43, та перебувають у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство" і це підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами: викопіюванням з планшету лісовпорядкування; листом ВО "Укрдержліспроект" № 603 від 19.10.2017 р.; фрагментом публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 43 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» та межами земельних ділянок згідно наданих кадастрових номерів станом на 01.01.2014 р., та іншими зібраними по справі доказами.

Після смерті ОСОБА_3 , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0023 набула відповідачка по даній справі - ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.04.2016 р., видане державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзняковою О.В. за реєстр. № 2-268.

Із наявного у матеріалах справи листа ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 25.01.2018 р. № 37/115-18 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0023 була видалена до архівного шару внаслідок поділу цієї земельної ділянки за заявою власника - ОСОБА_2 результаті поділу утворилися дві земельних ділянки - площею 0,0893 га з кадастровим номером :05:001:0086 та площею 0,0107 га з кадастровим номером :05:001:0087. Право власності на новостворені земельні ділянки було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Стаття 1 ЛК України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

За основним цільовим призначенням Земельний Кодекс України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт "е" частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет, складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт "б" частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду Україниі від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України.

Такі правові висновки містять постанови Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 "Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією ґрунтів у Миколаївській області" державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17 789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, до складу якого увійшла і спірна земельна ділянка.

Враховуючи те, що судовим розглядом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0023 розташована у кварталі 43 урочища Миколаївське лісництво, то суд приходить до висновку, що на час надання її у власність ОСОБА_3 вона мала статус земельної ділянки лісогосподарського призначення, і перебувала у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство".

Відповідно до статей 317 та 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 31 ЛК України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 6 ст. 149 ЗК України право вилучати земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення надано обласним державним адміністраціям.

Таким чином, вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство", і передання у приватну власність такої ділянки належало виключно до повноважень Миколаївської ОДА.

Проте, судовим розглядом встановлено, що питання про вилучення з постійного користування ДП "Миколаївське лісове господарство" земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0023 зі складу урочища "Жовтневе" Миколаївською обласною державною адміністрацією не розглядалось та відповідне розпорядження з цього приводу не приймалось.

Крім цього, зі змісту листа ДП «Миколаївське лісове господарство» № 236 від 04.07.2018 р. вбачається, що це підприємство як належний користувач вказаноїї земельної ділянки, не надавало свій висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, і ця земельна ділянка в установленому порядку не вилучались у нього як належного користувача.

Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що Миколаївською міськрадою було передано у власність ОСОБА_3 спірну земельну ділянку без її вилучення у ДП "Миколаївське лісове господарство" у встановленому законом порядку та фактично зі зміною її цільового призначення.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Миколаївської ОДА, означає, що держава як власник свою волю на відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0023 (чи створених в подальшому на її основі земельних ділянок з кадастровим номером :05:001:0086 та з кадастровим номером :05:001:0087), не надавала. Дане підтверджується наявним у матеріалах даної справи листом Миколаївської обласної державної адміністрації від 10.07.2018 р. № 3362/0/05-47/3-18.

Таким чином, оскільки держава в особі Миколаївська ОДА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Миколаївська міська рада відчужила її без вираження на це волі власника.

Крім цього, ч. 4 ст. 20 ЗК України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 57 ЛК України (у відповідній редакції), зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась ОСОБА_3 для цілей, не пов`язаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Однак, судовим розглядом встановлено, що проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 спірної земельної ділянки в установленому законом порядку не погоджувався.

До того ж, ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" визначено, що обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення.

Із наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається, що обов`язкова державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 також не проводилась.

Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 статті 21 ЦК України).

Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника.

Отже, відсутність відповідного рішення держави в особі Миколаївської ОДА як уповноваженого органу означає, що відчуження спірної земельної ділянки відбулось без вираження волі власника.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, було вилучено у законного землекористувача - ДП "Миколаївське лісове господарство", земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорювані прокурором пункти рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, - право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, про що неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Разом із цим, суд вважає можливим задовольнити вимогу прокурора про визнання недійсним державного акту про право власності на спірну земельну ділянку, виданого ОСОБА_3 , оскільки така вимога не суперечить загальним засадам цивільного законодавства і узгоджується із позицією Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС, викладеною у постанові від 27.01.2020 року у справі № 488/6479/14-ц (провадження № 61-37983св18).

Суд також вважає необхідним зазначити, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Судом встановлено, що Миколаївська міська рада повноважень на розпорядження земельною ділянкою не мала, і остання вибула з володіння її власника поза волею останнього .

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

У постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звернено увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснити контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі "Гамер проти Бельгії" (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77). Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80). Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Судовим розглядом встановлено, що Миколаївська міська рада не мала повноважень на розпорядження земельною ділянкою, і остання вибула з володіння її власника поза його волею.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за икористанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, фізичні особи-відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

З огляду на вищевикладене загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача по даній справі - ОСОБА_2 у збереженні земельної ділянки у її власності. Таким чином, витребування земельної ділянки у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право власності.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 не позбавлена можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження цієї ділянки, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки, судом не здобуті.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір пропорційно задоволених вимог.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує обставини, визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК, зокрема, поведінку відповідачки ОСОБА_2 , визнання нею позовних вимог у повному обсязі до початку розгляду справи по суті, бажання врегулювати спір в досудовому порядку, належну процесуальну поведінку. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічні положення містить ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на таке, суд вважає можливим задовольнити клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , та зменшити розмір судового збору, що підлягає відшкодуванню відповідачами, та повернути прокурору з держбюджету половину судового збору, сплаченого при подачі даного позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати пункти 18 та 18.2 розділу четвертого рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 року.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 139485, з кадастровим номером :05:001:0023, який був виданий 04.11.2008 року на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 50.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 20049836 від 13.04.2017 року про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 107 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0087, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 20050203 від 13.04.2017 року про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 893 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0086, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 893 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0086, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 107 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0087, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути Миколаївській місцевій прокуратурі № 2 з державного бюджету України 50% судового збору, сплаченого при подачі даного позову за платіжним дорученням № 1379 від 17.09.2018 року, у розмірі - 7 007 грн. 45 коп.

Стягнути на користь Миколаївської місцевої прокуратури № 2 з ОСОБА_2 та Миколаївської міськради судовий збір у розмірі - по 3 503 грн. 72 коп. із кожного.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Прокурор - заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2, 54050 м. Миколаїв, пр. Жовтневий 314.

Позивач - Миколаївська обласна державна адміністрація, 54009 м. Миколаїв, вул. Адміральська 22, .

Відповідач - Миколаївська міська рада, 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська 20, .

Відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Третя особа без самостійних вимог - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство», 54007 м. Миколаїв, вул. Г.Дивіної 2-в, .

Повний текст рішення суду складений 20.02.2020 року

Суддя Л.І. Селіщева