Провадження № 2/201/856/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

10 лютого 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кисельової В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача адвоката Данілік І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с. 2 - 4).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 02.12.2019р. відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 24 - 25).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Після придбання квартири у ній до листопада 2013 року проживала мати ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що реєстрація відповідачки у квартирі позивача порушує його права як власника квартири, останній просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник позивача - адвокат Данілік І.М. (діє на підставі договору №б/н про надання юридичної допомоги від 13.01.2020р.) надала заяву, в якій не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення, зазначила, що сторона позивача не наполягає на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідачки.

Відповідачка в судові засідання по справі, призначені на 14.01.2019р. і на 10.02.2020р. неодноразово не з`явилася, про дати судових засідань була повідомлена належним чином, за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 23), між тим суду повернулися конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 38 - 40). Окрім того про розгляд справи судом відповідачці було повідомлено на офіційному сайті Судової влади шляхом розміщення там відповідного оголошення (а.с. 35).

З огляду на приписи ч. 9 ст. 130 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином.

Враховуючи, що відповідачка, виходячи з положень п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання неодноразово не з`явилася, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору купівлі продажу квартири від 07.06.2006р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бойченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4454, а також витягу з Державного реєстру правочинів від 07.06.2006р. № 2481083, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності (а.с. 11 - 13).

У цій квартирі зареєстрованими значяться позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 6339 від 26.07.2019р. (а.с. 10).

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, відповідачка не проживає у вищезазначеній квартирі з листопада 2013 року.

На підтвердженні факту не проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 , позивач надав суду Акт про непроживання особи в квартирі від 02.09.2019р., складений та підписаний сусідами позивача, підпис яких засвідчено уповноваженою особою КП «Жилсервіс-2» ДМР (а.с. 18).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підтвердили, що ОСОБА_2 не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 з 2013 року (а.с. 43 51, 53 56).

Так, свідок ОСОБА_1 показала, що у фактичних шлюбних відносинах з позивачем ОСОБА_1 вона перебуває з 2010 року, а у лютому 2017 року вони зареєстрували шлюб. Її чоловік ОСОБА_1 у червні 2006 року придбав квартиру АДРЕСА_1 , куди відповідачка виселилася за згодою чоловіка, проживала там до листопада 2013 року, у той час як їх сім`я мешкала у винайманій квартирі. У листопаді 2013 року відповідачка добровільно покинула житло, переїхавши до доньки ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ), пояснивши це необхідністю їй допомагати. Її речей там не залишилося, намірі вселятися не висловлювала. Після чого їх сім`я зробила ремонт у квартирі, потім переїхали у квартиру на постійне мешкання.

Свідок ОСОБА_5 (сестра жінки позивача ОСОБА_1 ) показала, що у 2006 році була куплена квартира АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на позивача ОСОБА_1 . У квартиру вселилася відповідачка ОСОБА_2 з донькою (сестрою позивача - ОСОБА_7 ). У 2013 році ОСОБА_2 захотіла виселитися та переїхала до доньки ( АДРЕСА_3 ), після чого у квартирі по АДРЕСА_4 ніколи не з`являлася. Виселилася добровільно, її ніхто не примушував до виселення. Додала, що ОСОБА_1 завжди сплачував всі комунальні платежі, у той час коли відповідачка проживала у квартирі по АДРЕСА_4 .

Свідок ОСОБА_6 показала, що вона є сусідкою сім`ї позивача. Приблизно 6-7 років тому ОСОБА_2 виїхала з квартири АДРЕСА_1 , після чого вона її жодного разу не бачила.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищевказаних статей дає можливим зробити висновок, що член сім`ї втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення особи, яка без достатніх підстав займає належну власнику квартиру чи домоволодіння.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 15, 19, 76-81, 82, 89, 128-131, 141, ч.1 ст. 142, ч. 3 ст. 200, ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку.

Рішення суду відповідно до положень ст. 289 ЦПК України набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 20 лютого 2020 року.

Суддя О.С. Наумова