Постанова

Іменем України

24 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 159/3515/17

провадження № 61-21838 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

треті особи: Ковельська міська рада Волинської області, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2019 року у складі судді Бойчука П. Ю. та постанову Волинського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Ковельська міська рада Волинської області, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про зобов`язання звільнити земельну ділянку та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан.

Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2016 року є власником земельної ділянки, площею 1812 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 . Відповідач є власником суміжної земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , останній самовільно зайняв частину належної їй земельної ділянки площею 65 кв. м. та огородив її по периметру бетонним парканом.

Вищевказаними протиправними діями відповідача порушено її права на вільне володіння і користування належним їй майном.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту частину належної їй земельної ділянки площею 65 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача за власний рахунок привести її у придатний для використання стан шляхом знесення (демонтажу) встановленого бетонного паркану.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання права власності на земельну ділянку, визнання технічної документації із землеустрою недійсною.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2007 року є власником земельної ділянки, площею 500 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1 .

22 липня 2016 року ОСОБА_4 було відчужено ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельну ділянку площею 1812 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 . Попереднім власником вищевказаної земельної ділянки, ОСОБА_4 , при виготовленні технічної документації по встановленню меж земельної ділянки площею 1812 кв. м у натурі (на місцевості) для отримання витягу з Державного земельного кадастру та присвоєння ділянці кадастрового номеру було неправильно встановлено її межі, визначено конфігурацію і неправильно внесено дані у Публічну кадастрову карту України.

Унаслідок вищезазначених обставин виникло накладення двох суміжних ділянок, тому його права підлягають захисту шляхом визнання за ним права власності на земельну ділянку у розмірах, зазначених у документах, які посвідчують право власності на землю, й відповідно до плану цієї земельної ділянки, який міститься у державному акті на право приватної власності на землю від 17 квітня 2002 року.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 500 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , у розмірах зазначених у документах, що посвідчують право власності на землю та відповідно до плану цієї ділянки, який міститься у державному акті на право приватної власності на землю від 17 квітня 2002 року; визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 січня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки, площею 65 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок привести у придатний для використання стан самовільно зайняту ним земельну ділянку, площею 65 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) встановленої огорожі.

У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належними та допустимими доказами, у тому числі висновком судової земельно-технічної експертизи від 19 листопада 2018 року № 8350-8351 підтверджено, що частина земельної ділянки, яка на праві власності належить ОСОБА_1 , самовільно зайнята ОСОБА_2 шляхом влаштування на ній бетонного паркану. Таким чином, права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити належу останній земельну ділянку, знести самовільно встановлену огорожу.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2007 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 500 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 . Цим правочином закріплено за останнім право власності на вказану земельну ділянку у відповідних розмірах й згідно з її планом, що міститься у державному акті на право приватної власності на землю від 17 квітня 2002 року виданому на ім`я попереднього власника. Таким чином, вимога ОСОБА_2 про визнання права власності на зазначену земельну ділянку задоволенню не підлягає. Крім того, ОСОБА_1 вказане право останнього не оспорюється. Технічна документація із землеустрою на належну ОСОБА_2 земельну ділянку не виготовлялась, а тому її межі у натурі (на місцевості) не встановлені. Встановити такі межі без виготовлення технічної документації та лише по інформації, яка міститься у державному акті є неможливим. Вимоги про скасування технічної документації із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_1 належними доказами не підтверджено, площа земельної ділянки ОСОБА_2 є більшою, ніж визначено у правовстановлюючих документах.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що частина належної ОСОБА_1 земельної ділянки самовільно зайнята ОСОБА_2 , а саме встановлено бетонний паркан, чим порушено права останньої на вільне володіння й розпорядження своєю власністю. Вищевказані обставини підтверджуються актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства уповноваженої особи Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 06 березня 2017 року № 9 та приписом цієї ж уповноваженої особи від 06 березня 2017 року № 6, виданим ОСОБА_2 для усунення вищевказаних порушень земельного законодавства, висновком судової земельно-технічної експертизи від 19 листопада 2018 року.

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 500 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2007 року і це право ОСОБА_1 не оспорюється, тому правові підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку відсутні. Вимога ОСОБА_2 про визнання недійсною технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1 належними доказами не підтверджені. Крім того, у разі допущення у технічній документації неточностей, помилок, положеннями статті 31 Закону України «Про землеустрій» передбачено порядок їх виправлення, а не визнання усієї сукупності графічних матеріалів недійсними.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що постановазаступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадаструу Волинській області про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення від 16 березня 2017 року № 1 була визнана незаконною та скасована, тому і припис від 06 березня 2017 року № 6, виданий останньому для усунення порушень земельного законодавства, є незаконним. Судами не встановлено, за рахунок яких саме земель площа фактичного використання земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилася, а висновок судової земельно-технічної експертизи від 19 листопада 2018 року не є належним доказом. На час відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 власником суміжної земельної ділянки, ОСОБА_2 , було встановлено огорожу, яка фактично визначала межі суміжних земельних ділянок, тому саме по цій штучній лінійній споруді і потрібно було визначати межі земельних ділянок.

При виготовленні технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_1 землевпорядною організацією не здійснювався виїзд на місцевість, у зв`язку з чим невірно накладено розміри земельної ділянки останньої, а тому межі земельної ділянки ОСОБА_1 зміщені, унаслідок чого накладаються на землі ОСОБА_2 .

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 159/3515/17 з Ковельського міськрайонного суду Волинської області.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Положеннями статті 41 Конституції України та частини першої статті 319 ЦК України встановлено, що лише власник наділений правом на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

У частині другій статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що частина належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,065 га самовільно зайнята ОСОБА_2 . Останнім встановлено бетонний паркан на вищевказаній частині земельної ділянки, чим порушено права ОСОБА_1 на вільне володіння й розпорядження своєю власністю, що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 19 листопада 2018 року № 8350-8351 (а.с. 41-52, т. 2). Крім того, зазначені обставини підтверджуються актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства уповноваженої особи Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 06 березня 2017 року № 9 та приписом цієї ж уповноваженої особи від 06 березня 2017 року № 6, виданим ОСОБА_2 для усунення вищевказаних порушень земельного законодавства, які відповідно до вимог закону оцінені судом (а.с. 9, 11, т. 1).

Висновок судової земельно-технічної експертизи Лукашиком А. В. належними та допустимими доказами не спростовано, клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи останній не заявив.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 500 кв. м, по АДРЕСА_1 , підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2007 року, і воно ОСОБА_1 не оспорюється. Тому відсутні підстави для задоволення його зустрічного позову.

Технічна документація із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 містить усі необхідні реквізити та картографічні матеріали, у встановленому законом порядку погоджена та затверджена, тому вимога ОСОБА_2 про визнання її недійсною є необґрунтованою, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині. Крім того, у разі допущення у технічній документації неточностей, помилок, то положеннями статті 31 Закону України «Про землеустрій» передбачено порядок їх виправлення, а не визнання усієї сукупності графічних матеріалів недійсними.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова заступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення від 16 березня 2017 року № 1 (а.с. 12, т. 1) була визнана незаконною та скасована постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2017 року, на увагу не заслуговують, оскільки судами було оцінено інші вищевказані докази в їх сукупності і взаємозв`язку. Крім того, зазначена постанова була скасована з формальних підстав.

Посилання касаційної скарги на те, що судами не встановлено, за рахунок яких саме земель площа фактичного використання земельної ділянки ОСОБА_2 збільшилася, є безпідставними та спростовуються висновком судової земельно-технічної експертизи від 19 листопада 2018 року. Ці доводи досліджувалися судом й їм надана належна правова оцінка.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2019 року та постанови Волинського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк