провадження № 22-ц/824/435/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління будівництва, архітектури та землекористування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про виділ частки в натурі із майна, що є у спільній сумісній власності, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Управління будівництва, архітектури та землекористування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про виділ частки в натурі із майна, що є у спільній сумісній власності, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина, яка складалась з 45/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 , Ѕ частина земельної ділянки, площею 0,0978 га, що розташована по АДРЕСА_2 . В установлений законом строк позивач, як спадкоємець майна померлої, звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.09.2011 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували по Ѕ частці кожний 45/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 та Ѕ частці земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Позивач є зареєстрованою за даною адресою. В добровільному порядку відповідач відмовляється здійснити поділ будинку, прибудинкових територій та визначити порядок користування земельною ділянкою, тому, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління будівництва, архітектури та землекористування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про виділ частки в натурі із майна, що є у спільній сумісній власності, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким, прийняти та розглянути заяву про збільшення позовних вимог і задовольнити її збільшені позовні вимоги повністю.

При цьому, посилаючись на обставини вказані у позовній заяві, зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 46, 197 ЦПК України повернув позивачу заяву про збільшення позовних вимог. Підготовче судове засідання було проведено без дотримання вимог ст. 197 ЦПК України. Вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі 908/1754/17.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

27.01.2020 року до суду надійшов відзив відповідача, ОСОБА_3 , згідно якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені в апеляційній скарзі обставини справи не відповідають фактичним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким збільшені позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача, Лавренчук М.І. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, при цьому вказала, що судом першої інстанції вірно було не прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, а в суду апеляційної інстанції такі повноваження відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 25.01.2001 року, 45/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належало на праві приватної власності ОСОБА_4 (т.1, а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.09.2011 вказане майно 45/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 успадкували по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2012 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,0978 га., кадастровий номер: :75:143:0039 розташованої в АДРЕСА_2 (т. 1 , а.с. 35).

Судом встановлено, що будинок є одноповерховим з мансардою та має два окремих входи, загальну площу 135,1 кв.м., житлову 49,7 кв.м. Також біля будинку розташовані прибудинкові споруди, а саме: гараж літ. «Б», площею 24,2 кв.м., літня кухня літ. «В» площею 17,3 кв.м., сарай літ. «Г» площею 13,0 кв. м., гараж літ. «Д» площею 18,6 кв.м., гараж літ. «Е» площею 21,9 кв.м. споруди літ. №1-5 «І», загальна площа становить 95 кв.м.

На першому поверсі будинку розташовані: кухня (1) площею 9,7 кв.м, коридор (2) площею 13,5 кв.м., житлова кімната (3) площею 18,0 кв.м., коридор (4) площею 4,2 кв.м., санвузол (5) площею 5,1 кв.м., кухня (6) площею 9,1 кв.м., кладова (7) площею 1,6 кв.м., коридор (8) площею 6,1 кв.м., житлова кімната (9) площею 8,6 кв.м. веранда 23,1 кв.м., а також льох.

На мансардному поверсі будинку розташовані: сходи (10) площею 8,9 кв.м., житлова кімната (11) площею 12,0 кв.м., кладова (12) площею 0,6 кв.м., санвузол (13) площею 3,5 кв.м., житлова кімната (14) площею 11,1 кв.м. Позивач зазначає, що 45/200 частини будинку становить: 30,39 кв.м. загальної площі, 11,18 кв.м. житлової площі, та 21,4 кв.м. прибудинкових споруд (а.с. 12-17).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачем поділ домоволодіння за розміром не відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Вирішення можливості поділу в натурі житлового будинку, може мати місце за наявності виділення кожній зі сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом або наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Така можливість встановлюється висновком будівельно-технічної експертизи, яка неодноразово призначалась судом, проте, проведена не була. Посилання на вселення позивача до спірного будинку не знайшли свого підтвердження, оскільки остання є зареєстрованою за спірною адресою, користується часткою домоволодіння, а доказів наявності перешкод у користуванні суду надано не було. За таких обставин. Суд першої інстанції дійшов висновку. Що позов є недоведеним і підстав для його задоволення судом не встановлено.

Колегія суддів оцінюючи висновки суду першої інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.12.2010 №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15, від 16.11.2016 у справі № 1443цс16.

Колегія суддів, критично оцінює доводи апелянта, про неможливість взяття до уваги позиції Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15, від 16.11.2016 у справі № 1443цс16, оскільки доводи апелянта є не обґрунтованими, ним не було надано жодного доказу, який би свідчив про можливість відступу від даної правової позицій судом.

Переглядаючи справу, колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги апелянта зводяться до прийняття судом апеляційної інстанції заяви про збільшення позовних вимог і ухвалення нового судового рішення саме за збільшеними позовними вимогами, а не позовними вимогами, які були розглянуті судом першої інстанції під час розгляду справи.

Відповідно п. 2 ч. 2 та ч. 3 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно ч.1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заява про збільшення позовних вимог не може бути прийнята судом апеляційної інстанції, а тому клопотання позивача в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на порушення вимог ст. 46, 197 ЦПК України при проведення судом першої інстанції підготовчого засідання. Оскільки такі вимоги не є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Також, колегією суддів критично розцінюються доводи апеляційної скарги стосовно безпідставного не прийняття до розгляду судом першої інстанції висновку експертизи, що була проведена 10.04.2012 р., оскільки цей висновок було зроблено у іншій цивільній справі, він стосується іншого запропонованого позивачем варіанту поділу спірного будинковолодіння, за результатами якого було ухвалено рішення по справі, яке набрало законної сили. Отже, даний висновок експертизи вже був предметом розгляду судом і щодо нього вже є ухвалене судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

При цьому, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова