Справа № 639/9536/14-ц
Провадження № 8/639/1/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Хараман Д.І., Безбородько І.О.,

представника відповідача - Дьякова Є.З., Рябченюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 639/9536/14-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, суд

ВСТАНОВИВ :

29 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого просила ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованості за договором в сумі еквівалентній 30 216 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, та неустойку за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 230 000,00 грн.; звернути стягнення в рахунок задоволення цих вимог на предмет іпотеки - належну відповідачу квартиру, шляхом визнання права власності за позивачем, виселити з неї відповідача; стягнути з відповідача заборгованість в сумі, еквівалентній 5 669 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, та неустойку в розмірі 201 600,00 грн.; покласти на відповідача судові витрати.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 01.10.2007 року був укладений договір позики, за яким позивач позичила відповідачеві 19 000 доларів США на строк до 01.09.2010 року, та іпотечний договір, за яким відповідач передала позивачеві в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 із визначенням можливих способів звернення на неї стягнення, в тому числі шляхом обернення у свою власність.

Крім того, 13.03.2008 року між ними був укладений ще один договір позики, згідно умов якого відповідач позичила у позивача ще 6 500 доларів США на строк до 13.03.2009 року.

Позивач умови договорів позики виконала у повному обсязі, передавши грошові кошти відповідачу.

Відповідач ОСОБА_2 свій обов`язок з повернення позичених коштів не виконала і, незважаючи на вжиті позивачем заходи позасудового врегулювання спору, сплатила борг лише частково, повернувши 1 850 доларів США за договором позики від 01.10.2007 року і 3 450 доларів США за договором позики від 13.03.2008 року.

У зв`язку з цим, за договором позики від 01.10.2007 року позивач вважає належними до стягнення з відповідача на її користь гривневого еквіваленту неповернутої частини позики в розмірі 17 150 доларів США, збільшеної на три проценти річних за час прострочення в розмірі 2 309 доларів США, а також процентів за користування позиченими коштами в розмірі 10 757 доларів США і неустойку в сумі 230 000,00 грн. В рахунок задоволення цих вимог позивач просить звернути стягнення на передану їй в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 шляхом набуття на неї права власності.

За договором позики від 13.03.2008 року позивач вважає належними до стягнення з відповідача на її користь гривневого еквіваленту неповернутої частини позики в розмірі 3 050 доларів США, збільшеної на три проценти річних за час прострочення в розмірі 505 доларів США, а також процентів за користування позиченими коштами в розмірі 2 114 доларів США і неустойку в сумі 201 600,00 грн.

Заочним рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року, посвідченого нотаріально за реєстровим № 1837, в розмірі 806 624 грн., яка складається з: основної суми боргу в розмірі 17 150 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 401 996 грн.; відсотків за користування позикою в розмірі 5367 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 125 802,48 грн.; трьох відсотків річних від простроченої суми боргу в розмірі 2083 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 48 825 грн. та пені в розмірі 230 000 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2007 посвідченого нотаріально за реєстровим № 1839, шляхом визнання за ОСОБА_1 (податковий номер: НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) суму заборгованості за договором позики від 13 березня 2008 року, посвідченого нотаріально за реєстровим № 440, в розмірі 299 180,72 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) сума сплаченого судового збору в розмірі 3 654 грн. (т.1 а.с. 98-103)

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року залишено без змін. ( т.2 а.с. 123-127)

Рішення набрало законної сили.

30 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2015 року за нововиявленими обставинами.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено.

Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки за ново виявленими обставинами.

Ухвалено нове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року в розмірі 806 624,00 грн. (вісімсот шість тисяч шістсот двадцять чотири гривні).

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 13 березня 2008 року в розмірі 299 180,72 коп. (двісті дев`яносто дев`ять тисяч сто вісімдесят гривень 72 копійки).

У задоволені іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 654,00 грн. (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні). (т. 3, а.с. 80, 81-90)

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року - залишено без змін. (т. 3, а.с. 143, 144-148)

Постановою Верховного суду від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року залишено без змін. (т.3, а.с.245-248)

13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2017 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що 13 жовтня 2017 року з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень позивач ОСОБА_1 дізналась про те, що Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року (справа № 6-1414цс17) було задоволено в повному обсязі подану нею заяву про перегляд судових рішень і вирішено скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у позові Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. Б., про визнання договору іпотеки недійсним, виселення, вселення - відмовити в повному обсязі.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 і скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій про визнання іпотечного договору недійсним, Верховний Суд виходив з того, що суди нижчих інстанцій неправильно застосували положення ст. 203, 215, 383 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних осіб» та помилково вважали, що оспорюваний договір іпотеки, предметом якого є квартира, в якій проживав та був зареєстрований раніше неповнолітній ОСОБА_5 , був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, внаслідок чого були порушені його житлові права.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права та відмовляючи в задоволенні позову прокуратури про визнання іпотечного договору недійсним, Верховний суд виходив з того, що у судовому засіданні суду першої інстанції з пояснень приватного нотаріуса ХМНО МЮУ Гриценко Є. Б. встановлено, що сторонами у договорі іпотеки від 01 жовтня 2007 року не надавалося дозволу органу опіки та піклування, довідка про склад сім`ї, яка була надана для оформлення цього договору, не містила даних про реєстрацію та проживання в іпотечній квартирі неповнолітніх чи малолітніх членів сім`ї.

Згідно розписки від 12 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_2 на вимогу іпотекодержателя ОСОБА_1 добровільно звільнила іпотечну квартиру разом з неповнолітнім сином, усі речі вивезла. Окрім того, ОСОБА_2 зазначила про відсутність у неї претензій до ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 звернуто стягнення на спірне іпотечне майно, згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2007 року, шляхом визнання за нею права власності та виселено ОСОБА_2 зі спірної квартири.

Тобто зазначеним рішенням, що набрало законної сили 25 травня 2015 року та яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваного в даній справі договору іпотеки від 01 жовтня 2007 року, відповідно до якого було звернуто стягнення на спірне іпотечне майно.

Відповідач ОСОБА_1 неодноразово у своїх запереченнях та скаргах зазначала, що на час розгляду справи судом першої інстанції, а саме 19 вересня 2015 року, сину боржниці ОСОБА_4 виповнилося 18 років.

Відтак, при ухваленні судом першої інстанції рішення, а саме 28 квітня 2016 року, застосування законодавства щодо захисту прав та законних інтересів дитини є помилковим, оскільки ОСОБА_4 , в силу статті 6 СК України, вже не мав правовий статус дитини у зв`язку з досягненням ним повноліття, що свідчить про необґрунтованість вимог про усунення порушень прав та інтересів ОСОБА_4 як дитини.

З огляду на зазначені положення законодавства та заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року, яке набрало законної сили та яким в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 звернуто стягнення на спірне іпотечне майно, згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2007 року, шляхом визнання за останньою права власності, чим фактично було підтверджено дійсність оспорюваного в даній справі договору іпотеки від 01 жовтня 2007 року, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що при наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суди не вправі були його змінювати, зокрема шляхом визнання цього ж самого договору іпотеки недійсним.

Таким чином, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, про визнання договору іпотеки недійсним, яке стало єдиною безпосередньою підставою для перегляду заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року і відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, наразі повністю скасоване Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року по справі № 6-1414цс17, а в задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 2 про визнання укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору іпотеки недійсним - відмовлено в повному обсязі.

Отже, на думку ОСОБА_1 , відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України наявні всі підстави для скасування рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року і залишення в силі та без змін заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 27 травня 2020 року прийнято заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року у цивільній справі №639/9536/14-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за нововиявленими обставинами. Призначено судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року залучено до участі у цивільній справі №639/9536/14-ц за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року у цивільній справі №639/9536/14-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за нововиявленими обставинами у в якості третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Миколи Ушакова, б. 34, кв. 56.

02 жовтня 2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строку позовної давності.

ЗаявникОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рябченюк О.О., яка діє на підставі Ордеру Серії ХВ №139000027 від 23.07.2020 року, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що заочним рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року, посвідченого нотаріально за реєстровим № 1837, в розмірі 806 624 грн., яка складається з: основної суми боргу в розмірі 17 150 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 401 996 грн.; відсотків за користування позикою в розмірі 5367 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 125 802,48 грн.; трьох відсотків річних від простроченої суми боргу в розмірі 2083 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 48 825 грн. та пені в розмірі 230 000 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2007 посвідченого нотаріально за реєстровим № 1839, шляхом визнання за ОСОБА_1 (податковий номер: НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) суму заборгованості за договором позики від 13 березня 2008 року, посвідченого нотаріально за реєстровим № 440, в розмірі 299 180,72 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) сума сплаченого судового збору в розмірі 3 654 грн. (т.1 а.с. 98-103)

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року залишено без змін. ( т.2 а.с. 123-127)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено.

Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки за ново виявленими обставинами.

Ухвалено нове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2007 року в розмірі 806 624,00 грн. (вісімсот шість тисяч шістсот двадцять чотири гривні).

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 13 березня 2008 року в розмірі 299 180,72 коп. (двісті дев`яносто дев`ять тисяч сто вісімдесят гривень 72 копійки).

У задоволені іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 654,00 грн. (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні). (т. 3, а.с. 80, 81-90)

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року - залишено без змін. (т. 3, а.с. 143, 144-148)

Постановою Верховного судувід 28 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року залишено без змін. (т.3, а.с.245-248)

Заявник у своїй заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами посилається на те, що 13 жовтня 2017 року з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень позивач ОСОБА_1 дізналась про те, що Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року (справа № 6-1414цс17) було задоволено в повному обсязі подану нею заяву про перегляд судових рішень і вирішено скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у позові Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є. Б., про визнання договору іпотеки недійсним, виселення, вселення - відмовити в повному обсязі.

Таким чином, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, про визнання договору іпотеки недійсним, яке стало єдиною безпосередньою підставою для перегляду заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року і відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, наразі повністю скасоване Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року по справі № 6-1414цс17, а в задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 2 про визнання укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору іпотеки недійсним - відмовлено в повному обсязі.

Заявник зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України наявні всі підстави для скасування рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року і залишення в силі та без змін заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Частиною 1, 2 ст. 423 ЦПК України встановлено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 30.03.2012 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» роз`яснено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 7 вказаної постанови роз`яснено, що обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.04.2016 року Жовтневим районним судом м. Харкова ухвалено рішення по цивільній справі за позовом Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-тя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус ХМНО Гриценко Є.В. про визнання недійсним договору іпотеки та виселення. Відповідно до зазначеного рішення позов задоволено частково, визнано недійсним договір іпотеки від 01.10.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.В. за № 1839. ( т.3 а.с. 8-16)

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29.09.2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року залишено без змін. ( т.3 а.с. 17-21)

Постановою Верховного суду України від 13 вересня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У позові Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович, про визнання договору іпотеки недійсним, виселення, вселення відмовлено.

Стягнуто з Харківської місцевої прокуратури № 2, яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 2218 грн. 72 коп. сплачених нею судових витрат. (т.3, а.с. 14-17)

Відповідно до п. 2 ч.3 ст. 429 ЦПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Таким чином, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, про визнання договору іпотеки недійсним, яке стало єдиною безпосередньою підставою для перегляду заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року і відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, наразі повністю скасоване Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року по справі № 6-1414цс17, а в задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 2 про визнання укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору іпотеки недійсним - відмовлено в повному обсязі.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 лютого 2017 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та вважає необхідним скасувати його.

В судовому засіданні було встановлено, що 01.10.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передала відповідачеві в позику 19 000 доларів США, а відповідач прийняла їх і зобов`язалася повертати частинами по 250 доларів США не пізніше 01 числа кожного місяця в період до 01 серпня 2010 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 10 500 доларів США не пізніше 01.09.2010 року. ( т.1 а.с. 20)

Договір позики від 01.10.2007 року викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 1837.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В п. 2 договору позики від 01.10.2007 року зазначено, що відповідач отримала від позивача зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання.

Отже, внаслідок свого реального характеру, договір позики від 01.10.2007 року є укладеним і належним чином виконаним перед відповідачем з боку позивача шляхом передання їй предмета позики у повному обсязі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач зазначає, що відповідач не виконала у повному обсязі свій обов`язок з повернення їй позичених коштів за договором позики від 01.10.2007 року, а повернула їй лише перші передбачені умовами договору шість платежів по 250 доларів США і 01.05.2008 року - ще 350 доларів США, а всього - 1 850 доларів США.

Неповернутими за розрахунками позивача залишилися позичені у неї відповідачем кошти в сумі 17 150 доларів США.

Представник відповідача Дьякової В.Є. в судовому засіданні про розмір залишку боргу не заперечувала.

Позивачем надані суду докази направлення нею відповідачу вимоги від 26.04.2013року та повторної вимоги від 29.07.2013 року про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за договором позики від 01.10.2007 року з викладом змісту порушених зобов`язань, вимогою про їх виконання у 30-денний строк та з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання та вимогою про добровільне виселення, в яких позивачем було так само вказано, що розмір невиконаного відповідачем зобов`язання з повернення їй боргу становить 17 150 доларів США.

Судом встановлено, що повторна вимога позивача від 29.07.2013 року була отримана відповідачем 08.08.2013 року. (т.1 а.с. 22-39)

Зважаючи на це, суд враховує часткове виконання відповідачем її зобов`язань з повернення позивачеві боргу за договором позики і виходить із залишку неповернутої частини позики в сумі 17 150 доларів США.

Позивач просила суд стягнути з відповідача відсотки на рівні облікової ставки НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України у розмірі 10 757, 00 доларів США.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частина перша статті 1048 ЦК України встановлює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону «Про Національний банк України»).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про Національний банк України» НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389, визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Враховуючи те, що судом було встановлено, що договір позики між позивачем та відповідачем було укладено у іноземній валюті, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою у розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ задоволенню не підлягають.

Позивач також просила суд стягнути з відповідача три відсотки річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 2 309, 00 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання з відповідача трьох процентів річних від простроченого поверненням боргу в сумі 17 150 доларів США.

В позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних за період з 07.06.2008 року по день звернення до суд 23.09.2014 року.

Проте суд вважає зазначений період необґрунтованим, оскільки п.1 Договору визначено, що позичальник зобов`язується повернути суму боргу не пізніше 01.09.2010 року.

Абзацом 2 п.2 Договору визначено, що прострочення зобов`язання є недотримання строку останнього повернення, який передбачено п.1 Договору, а також прострочка будь-якого з повернень більш ніж на п`ять днів. В останньому випадку позичальник має право достроково вимагати виконання зобов`язання.

Прострочення виконання зобов`язання за п.1 Договору починається з наступного дня після 07.09.2010 року, що по день звернення до суду з позовом 23.09.2014 року, складає 1 478 днів.

За розрахунком 3% річних на суму боргу 17150 доларів США складає: 17150 х 3% /100%/ 365 дн. х 1478 дн. =2 083 доларів США.

Позивач також просила суд стягнути з відповідача неустойку, яка передбачена п. 3 договору у розмірі 230 000, 00 грн.

В п.3 договору позики зазначено, що за прострочку виконання зобов`язання по поверненню позики сторонами встановлено обов`язок відповідача сплатити на користь позивача неустойку в розмірі 100,00 грн. за кожен день прострочки. При цьому, сторони домовилися, що для вимог про стягнення неустойки має застосовуватися збільшений строк позовної давності тривалістю 1 000 днів.

Так, розмір неустойки за п. 3 Договору позики за період з 07.06.2008 року по 23.09.2014 складає 230 000, 00 грн. ( 2 300 днів х 100 грн. = 230 000, 00 грн.)

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила суд застосувати до вимог ОСОБА_1 строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Пунктом 1 Договору позики від 01.10.2007 року встановлено, що відповідач повинна повернути борг до 01 серпня 2010 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 10 500 доларів США не пізніше 01.09.2010 року.

Отже, суд приходить до висновку, що обчислення строку позовної давності починається саме з 01.09.2010 року.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 звернулась до суду 29.09.2014 року, то суд приходить до висновку, що при зверненні до суду нею було пропущено строки позовної давності, а оскільки відповідачем заявлено про їх застосування, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення боргу, відсотків та неустойки за Договором позики від 01.10.2007 року задоволенню не підлягають.

В забезпечення виконання зобов`язань відповідача за договором позики від 01.10.2007 року, відповідач передала позивачеві в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений нотаріусом Гриценком Є. В. за № 1839 (т.1 а.с. 43)

В рахунок задоволення вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 01.10.2007 року позивач просить стягнення на заставлене в забезпечення цього боргу іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом набуття на неї права власності на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та висилити відповідача з іпотечного майна.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Як вбачається з Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.10.2007 року, посвідченого нотаріусом Гриценком Є. В. за № 1839, сторони у ньому обумовили, що згідно з домовленістю сторін при виникненні у іпотекодержателя права звернення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки (відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та в порядку п. 6 цього договору), або обернути його у свою власність (в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку») в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобов`язання.

Отже, враховуючи те, що відповідно до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.10.2007 року сторонами було обумовлено звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом визнання права власності на нього, суд приходить до висновку, що визнання права власності за рішенням суду у цьому випадку є неможливим, а тому у задоволені позову ОСОБА_1 в цій частині слід відмовити.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволені вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, то й вимоги в частині виселення відповідача зі спірної квартири також задоволенню не підлягають.

Крім того, судом встановлено, що 13.03.2008 року був укладений ще один договір позики, за яким позивач передала відповідачеві в позику 33 150,00 грн., що еквівалентно 6 500 доларів США, а відповідач прийняла їх і зобов`язалася повертати частинами у визначені умовами договору порядку та строки, здійснивши остаточне повернення позичених коштів не пізніше 13.03.2009 року. (т.1 а.с. 48)

В п. 2 договору позики від 13.03.2008 року відповідач зазначила, що одержала вказані в цьому договорі грошові кошти ще до його підписання.

За прострочку виконання відповідачем її зобов`язань за цим договором сторони встановили обов`язок відповідача сплатити штрафна користь позивача в розмір 100,00 грн. за кожен день прострочки, починаючи з 14 березня 2009 року.

Договір позики від 13.03.2008 року посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ХМНО Алейніковою Л. П. за № 440.

В порушення умов договору, відповідач не виконала свого обов`язку і повернула позичені кошти лише частково на суму 3 450 доларів США. Неповернутою залишилася частина позичених коштів в сумі 3 050 доларів США, що зазначається позивачем, та не було спростовано представником відповідача.

Що стосується вимог позивача про стягнення відсотків за ст. 1048 ЦК України за цим договором, то суд зазначає, що враховуючи те, що договір позики між позивачем та відповідачем було укладено у іноземній валюті, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою у розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ задоволенню не підлягають з підстав викладених у рішенні вище.

В період часу після закінчення строку договору, правовідносини сторін регулюються нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України та умовами договору в частині неустойки за невиконання відповідачем її зобов`язань, що унеможливлює подвійне покарання відповідача за одне й те саме порушення, тому суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо нарахування відсотків за користування позикою після закінчення строку користування позикою.

За період часу після закінчення цього строку, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов договору, позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від неповернутої частини позики та на нарахування неустойки.

Позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 3050 доларів США за період з 18.03.2009 року по день звернення до суду 23.09.2014 року, що складає 2016 днів.

За розрахунком 3% річних на суму боргу 3050 доларів США складає: 3050 х 3% /100%/ 365 дн. х 2016 дн. =505 доларів США.

За такий самий період з 18.03.2009 року по день звернення до суду 23.09.2014 року, що складає 2016 днів, підлягає стягненню неустойка за п. 4 Договору позики від 13.03.2008 року з розрахунку 100,00 грн. за кожен день прострочення виконання зобов`язань, загальний розмір якої становитиме результат від множення розміру щоденної неустойки на 2 016 днів прострочення і дорівнює 201 600,00 грн.

Однак, враховуючи те, що представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності, який сплив 13.04.2011 року, а відповідач звернулася до суду з позовом лише 29.09.2014 року, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 23, 76-81, 82, 133, 141, 247, 265 ЦПК України, ст. ст. 526, 530, 533, 536, 610, 611, 1046, 1048-1059 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд -

ВИРІШИВ :

Заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення - задовольнити.

Скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки за ново виявленими обставинами.

Ухвалити нове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

3-тя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Миколи Ушакова, б. 34, кв. 56.

Повний текст рішення складено 30.11.2020 року.

Суддя В. В. Труханович