1Справа № 335/2259/19 2/335/139/2020
РІШЕННЯ
04 лютого 2020 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
представника позивача Нестеренко В.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,
У лютому 2019 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
В обґрунтування позову зазначивши, що Концерном «МТМ» у період з 01.01.2012 року по 30.06.2018 року ОСОБА_1 були надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 неналежним чином не здійснював оплату за отримані послуги, виникла заборгованість на загальну суму 32 400,53 грн..
З урахуванням зазначеного, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 32 400,53 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00грн..
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2019 року позовну заяву Концерну «МТМ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи.
12 квітня 2019 року ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позову, вважає позовні вимоги необґрунтованими, посилаючись на відсутність укладеного між ним та Концерном «МТМ» договору про надання послуг, що позбавляє можливості встановити на підставі яких тарифів та у який порядок проводилось нарахування за надані послуги. Також, ОСОБА_1 зазначає про те, що позивачем було невірно розраховано заборгованість, у тому числі, оскільки у будинку відповідача встановлений лічильник тепла, а також у зв`язку з тим, що позивачем при розрахунку заборгованості було взято не вірну опалювальну площу його квартири.
12 квітня 2019 року ОСОБА_1 до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій відповідач зазначає про те, що Концерн «МТМ» звернувся до суду у лютому 2019 року, заборгованість просить стягнути за період з 01.01.2012 року по 30.06.2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача - Нестеренко В.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Також, у судовому засіданні відповідач наполягав на застосуванні строків позовної давності.
Представник позивача - Нестеренко В.В. проти застосування строків позовної давності заперечував, зазначив, що розрахунок заборгованості зроблено в межах строку позовної давності, а тому позовні вимоги не змінив.
Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 117247210 від 16.03.2018 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України, власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги.
Відповідно до Статуту Концерну «Міські теплові мережі», предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її постачання для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів та її збут, тобто Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача, як споживача послуг є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.
«Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води водовідведення здійснюється на підставі укладеного між Виконавцем та Споживачем відповідно договору.
Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
За приписами ч.ч. 1-3 ст.19 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, причому виробник послуг може бути їх виконавцем.
Нормою п. 1 ч. 3 ст. 20 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року закріплено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року, виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 20 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг.
В постанові від 18 березня 2019 року по справі № 210/5796/16-ц Верховний Суд зазначив, що хоча відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування. Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.
У судовому засіданні відповідач не заперечував факт отримання та користування наданими позивачем послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
У відповідності до п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до довідки Концерну «МТМ» щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води заборгованість відповідача за період з 01.01.2012 року по 30.06.2018 року складає 32 400,53 грн..
Крім того, вказана заборгованість підтверджується розширеним розрахунком за вказаний період.
Тобто розмір заборгованості за надані відповідачу послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води підтверджений належними та допустимими доказами.
З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що посилання відповідача на відсутність укладеного між ним та Концерном «МТМ» договору про надання послуг є безпідставними, оскільки, у даному випадку, відсутність договору не звільняє відповідача від сплати отриманих послуг.
Також не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо невірного розрахунку заборгованості наданого позивачем, оскільки відповідачем, належними та допустимими доказами він не спростований та відповідачем, в свою чергу, не надано свій варіант розрахунку на спростування розрахунку наданого позивачем.
Разом з цим, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
У даному випадку позивач був обізнаний, що відповідач протягом тривалого часу, а саме з січня 2012 року взагалі не здійснював оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти не пізніше 20-го числа наступного за розрахунковим місяцем.
Проте, до суду із даним позовом позивач звернувся у лютому 2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності.
Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що підчас розгляду справи позивачем позовні вимоги не змінювалися та після заявлення відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, позивачем не було надано розрахунок заборгованості зроблений в межах строку позовної давності.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У даному випадку відповідач заявив про застосування позовної давності, що підтверджується заявою від 12 квітня 2019 року (а.с.38).
З урахуванням зазначеного у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води слід відмовити, у зв`язку із пропуском позовної давності.
Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 13, 19, 7680, 89, 259, 265, 273, 274279 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.
Повний текст рішення складений 07.02.2020 року.
Суддя В.О. Макаров