Справа №461/452/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі:

секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, особистим майном та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила усунути перешкоди у доступі до квартири АДРЕСА_1 та до особистого майна, що перебуває у житловому приміщенні; виселити відповідачів з квартири та зобов`язати їх не чинити перешкоди позивачеві у доступі до житла. Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра ОСОБА_7 , після смерті якої залишилося спадкове майно квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві приватної власності. З сестрою у позивача були добрі та тісні стосунки, вони планували проживати спільно у вказаній квартирі та вести спільне господарство. Однак, після 2009 року у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача та померлої не зустрічалися, оскільки їм було важко пересуватися. В квартирі ОСОБА_7 після її смерті залишились також і її особисті речі: одяг, цінності, предмети старовини та правовстановлюючі документи на житло. Крім того, у позові зазначено, що відповідачі, які є сусідами померлої сестри позивача, самовільно зайняли квартиру АДРЕСА_1 шляхом її об`єднання зі своєю квартирою. За вказаним фактом Галицьким відділом поліції було почате та розслідується кримінальне провадження. Зазначає, що відповідачі не є спадкоємцями померлої ОСОБА_7 , не мають жодного відношення до квартири останньої та прав на користування нею. Таким чином, як зазначає позивач, відповідачі чинять їй перешкоди у доступі до квартири та особистих речей.

Ухвалою суду від 23 січня 2019 року у справі було відкрите спрощене позовне провадження з викликом учасників.

Після повторного автоматичного розподілу справи після задоволення самовідводів суддів така 12 квітня 2019 року була передана судді Фроловій Л.Д.

Ухвалою від 16 квітня 2019 року справа прийнята до провадження, вирішено розгляд справи проводити у загальному позовному порядку.

14 грудня 2019 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що позивач є сестрою померлої ОСОБА_7 , та відповідно спадкоємцем другої черги. Факт їх родинних відносин у зв`язку із різним написанням прізвищ встановлений судовим рішенням. Зазначає, що не дивлячись на те, що у ОСОБА_5 немає правовстановлюючих документів, вона як родич, як єдиний спадкоємець має моральне право користуватися квартирою. В той же час, відповідачі незаконно заволоділи житлом та чинять їй перешкоди у доступі до квартири. Такі не є родичами померлої, спільно з ОСОБА_7 до її смерті не проживали, про що є відповідне рішення суду, яке набрало законної сили.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Рабінович М.П. під час розгляду справи проти позову заперечив, у його задоволенні просив відмовити. Пояснив, що позивач не має жодних прав на спірну квартиру, оскільки така не прийняла спадщину. Просив врахувати, що у задоволенні позову про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини позивачу судом було відмовлено, заповіт спадкодавцем не складався. Тому, відсутні будь-які права позивача, які б могли бути порушені відповідачами.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заперечили проти задоволення позову. Пояснили, що ОСОБА_6 проживали спільно однією сім`єю з ОСОБА_7 до її смерті, разом користувалися квартирою, речами домашнього вжитку, вели спільне господарство та бюджет. Натомість позивач не підтримувала жодних родинних відносин з померлою, а про її смерть дізналася лише за три роки після цього від своєї онуки ОСОБА_8 .

Аналогічні викладеним пояснення містяться у відзиві на позов, що надійшов до суду 08 травня 2019 року.

У відповіді на відзив (а.с.110-113) представником позивача зазначено, що спільне проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є надуманим, оскільки квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 є окремими житловими приміщеннями. Позивач, яка є рідною сестрою спадкодавця, від спадщини не відмовлялася та бажає її прийняти. Відповідачі не мають документів, які б засвідчували їх право на користування спірною квартирою.

Відповідач ОСОБА_6 до суду не прибула, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_5 суду були надані наступні докази.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 50388 від 07 лютого 1997 року, виданого органом приватизації виконкому Львівської міської Ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (а.с.12), яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла (а.с.13).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2016 року встановлений факт , що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною сестрою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22). Рішення суду набрало законної сили 06 червня 2017 року.

З постанови Верховного Суду від 21 березня 2019 року (справа № 461/4689/15-ц) вбачається, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2017 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до Львівської міської ради про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 . Рішення набрало законної сили 30 липня 2018 року та залишене в силі даною постановою.

Допитані в судовому засіданні свідки надали суду наступні пояснення:

- ОСОБА_9 пояснила, що вона є племінницею померлої ОСОБА_7 . Зазначила, що остання була єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . В приміщенні після смерті своєї матері ОСОБА_7 проживала сама. Свідку зі слів позивача відомо, що сусіди самовільно захопили квартиру померлої та особисті речі позивача, які там знаходилися;

- ОСОБА_10 показала, що є двоюрідною онукою померлої ОСОБА_7 . Їй відомо, що остання в квартирі проживала одна, з сусідами жодних стосунків не мала. Відповідачі захопили квартиру померлої, де зі слів іншої її баби ОСОБА_5 залишились її особисті речі. Померла сторонньої допомоги не потребувала, була матеріально забезпечена. Позивач є єдиним спадкоємцем.

Однак, наведені докази не можуть бути прийняті судом на підтвердження позовних вимог з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набуваєтьсяв порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуаціюі природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Такий спосіб захисту права власності передбачений статтею 391 Цивільного кодексу України.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 81 ЦПК України).

Як вбачається з рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2016 року позов ОСОБА_5 було задоволено. Визначено ОСОБА_5 додатковий строк для прийняття спадщини терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7 .

Однак, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 та апеляційну скаргу ОСОБА_11 представника ОСОБА_12 , задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2016 року скасоване і ухвалене нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні її позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року залишене в силі.

З пояснень представника позивача, з наведених судових рішень вбачається, що позивачем ОСОБА_5 не було прийнято спадщину, що залишилася після смерті її сестри ОСОБА_7 та позивач не є власником квартири АДРЕСА_1 або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором.

Статті 15, 16 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Результат аналізу зазначених норм дозволяє зробити висновок, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2019 року (справа № 528/704/16-ц).

Таким чином, згідно встановлених судом обставин справи позивач ОСОБА_5 не є власником чи користувачем спірного житлового приміщення, тому суд дійшов висновку про відсутність її прав володіння, користування чи розпорядження квартирою, які могли б бути порушені відповідачами.

Суд вважає неприйнятними посилання представника позивача про наявність у ОСОБА_5 права на користування спірною квартирою тільки на підставі факту її спорідненості (рідна сестра) зі спадкодавцем, оскільки належних і допустимих доказів прийняття спадщини та реєстрації права власності на квартиру за позивачем не надано.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тому, покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_8 в силу норм процесуального та матеріального закону не можуть підтвердити існування у позивача права власності чи користування спірною квартирою.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову ОСОБА_5 , яка в силу положень Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, особистим майном та виселення відмовити повністю.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 24 лютого 2020 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішенняскладений 04 березня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова