РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року Київський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді - Садовського К.С.,

за участю секретаря - Ворончук Н.А.,

представника позивача - Сінька Ю.Ю., Ворожбянова А.М.,

представника відповідача Лаєвської М.Л.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2018 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла заява Харківської міської ради, в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 153129,22 грн. та судовий збір.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідачем ОСОБА_1 без достатніх правових підстав використовується земельна ділянка площею 0,0255 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване нерухоме майно нежитлова будівля літ. В-3 загальною площею 553,7 кв.м., яка зареєстрована Ѕ за ОСОБА_1 і Ѕ за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2013 № 559.

Відповідно до інформаційної довідки, листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 23.09.2018 № 19-20-0.23,08-968/116-18 речові права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на вказані земельні ділянки, з урахуванням ст.ст. 12, 80,83 Земельного Кодексу України, земельна ділянка площею 0,0255 га за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

Відповідач в період з 01.09.2015 року по 30.09.2018 року не сплачував за користування земельною ділянки плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно грошові кошти.

Відповідно до розрахунків Позивача, останнім визначена частка земельної ділянки, яка використовується ОСОБА_1 , розмір якої складає 112,5 кв.м. від загальної площі земельної ділянки, а саме від 225 кв.м.

Вказані обставини стали підставою звернення міською радою до суду із даним позовом про повернення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 26.09.2018 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, шо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 використовують земельну ділянку площею 0.0225 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «В-3». За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації. Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,0225 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до меж паркану та зовнішніх меж будівлі.

Внаслідок використання земельної ділянки відповідачем без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від надання земельної ділянки в оренду, чим порушені права та інтереси позивача щодо неодержання грошових коштів у розмірі орендної плати за землю.

Розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна позивачем розрахований за вказаний період в сумі 153 129, 22 грн., виходячи з розміру орендної плати за землю. Вказану суму позивач просив стягнути на їх користь з відповідача.

05 березня 2019 року надійшли відомості з ГУ ДМС України в Харківській області про зареєстроване місце проживання відповідача.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

05 квітня 2019 р. відповідачем подана до суду заява про розгляд справи у загальному провадженні.

05 квітня 2019 р. відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 13.03.2019 р. про відкритті провадження у справі з приводу її непідсудності Київському районному суду м. Харкова.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.07.2019 р. апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу судді Київського районного суду м. Харкова від 13.03.2019 р. визнана неподаною та повернута апелянту.

19 вересня 2019 р. відповідачем подана до суду заява в якій він просив зупинити провадження у цій цивільній справі до вирішення по суті цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визначення спільного сумісного майна, поділ спільного сумісного майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.11.2019 р. у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі було відмовлено.

03.12.2019 року відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що на час укладення відповідачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, попередній власник нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 не був ані власником, ані користувачем земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля. Земельна ділянка на час продажу частини будівлі не була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі, межі та площа земельної ділянки не визначалися. Додані до позовної заяви матеріали справи не містять відомостей про внесення земельної ділянки, визначеної у акті обстеження від 26.09.2018 р., площею 553,7 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , на нежитлову будівлю літ. «В-3», до Державного земельного кадастру. Тобто, дана земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільного права, а тому у Харківської міської ради відсутні підстави вимагати стягнення з ОСОБА_1 орендної плати за неї.

20.12.2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому він вказує, що позиція відповідача ґрунтується нормах матеріального права, які регулюють інші правовідносини (формування земельної ділянки для певних цілей) ніж ті, що існують між Позивачем та Відповідачем (позадоговірні відносини щодо безпідставно збереженого майна). Отже для вирішення справи по суті необхідно застосовувати інші норми права, які врегулюють спір.

20.12.2019 в судовому засіданні представник позивача Ворожбянов А.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача..

Представник відповідача Лаєвська М.Л. в судовому засіданні клопотання про розгляд справи у загальному провадженні не підтримала, проти розгляду справи у спрощеному провадженні не заперечувала. Просила відмовити у задоволенні позову Харківської міської ради, обґрунтувавши свою позицію доводами викладеними у письмовій заяві, поданої до суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , а саме Ѕ частини нежитлової будівлі літ. В-3 загальною площею 553,7 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2013 року № 559. Співвласником вказаної нежитлової будівлі є ОСОБА_2 , частка якої складає Ѕ.

Відповідно до інформаційної довідки, листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 23.09.2018 № 19-20-0.23,08-968/116-18 речові права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на вказану земельну ділянку, з урахуванням ст.ст. 12, 80,83 Земельного Кодексу України, земельна ділянка площею 0,0255 га за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 26.09.2018 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, шо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 використовують земельну ділянку площею 0.0225 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «В-3». За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації. Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,0225 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до меж паркану та зовнішніх меж будівлі.

Відповідач використовує земельну ділянку без виникнення права власності, користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статті 125 Земельного кодексу України.

Листом від 26.03.2018 року за вих. № 6332/9/ 20-40-13-08-20 Головне управління ДФС у Харківській області повідомило про відсутність інформації щодо сплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельного податку та орендної плати за земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р. Станом на 02.04.2018 р. на обліку в ГУ ДФС у Харківській області як платники земельного податку з фізичних осіб (орендної плати з фізичних осіб) зазначені фізичні особи не зареєстровані, податок не сплачують.

Згідно розрахунку позивача Відповідачем безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у наступному розмірі:

- у 2015 році (за 3 місяці) 9788,79 грн.,

- у 2016 році 56109,28 грн.;

- у 2017 році 47580,64 грн.;

- у 2018 році (за 7 місяців) 27755,35 грн.

За таких обставин матеріалами справи підтверджений факт використання відповідачем земельної ділянки без достатньої правової підстави.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Судом встановлено, що відповідач правомірно володіє лише нежитловим приміщенням, розташованим на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Проте відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за відповідачем не зареєстровано.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послався на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 153 129,22 грн., зауважив, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у власності Харківської міської ради, без укладення договору оренди за період із 01.09.2015 року по 30.09.2018 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

У зобов`язанні з безпідставного набуття, збереження майна підлягають доведенню: а) факт набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, б) відсутність для цього підстав, встановлених договором, законом або іншими правовими актами, в) вартість безпідставного збагачення.

Тягар доказування відсутності підстав для збереження майна лежить на власнику майна. При цьому, під набуттям майна в даних правовідносинах слід розуміти збільшення вартості власного майна набувача; приєднання до нього нових цінностей, внаслідок чого потерпілий несе додаткові витрати або втрачає належне йому майно, тобто збереження майна однією особою відбувається за рахунок іншої.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною 1ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшує вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності.

На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за пунктом 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 , правомірно володіючи майном - нежитловою будівлею, користується спірною земельною ділянкою.

Оскільки відповідач не є власником спірної земельної ділянки та, як вже було зазначено судом, не може бути постійним землекористувачем, а тому, не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Таким чином єдиною формою здійснення оплати за користування спірною земельною ділянкою для відповідача є орендна плата.

Частиною 14.1.136 ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки комунальної власності це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

При цьому, відповідач належні дії, спрямовані на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинив.

Та з часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку.

Протягом тривалого часу цього обов`язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року по справі № 3-1345гс16.

Розмір доходу відповідача було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Із розрахунку неотриманого доходу, долученого до матеріалів справи, вбачається, що даний розрахунок здійснено з урахуванням загальної площі земельної ділянки, що фактично зайнята відповідачем. Цей розмір розрахований позивачем відповідно до меж паркану та зовнішніх меж будівлі. Також з розрахунку вбачається, що сума, яка заявлена до стягнення, розрахована як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачуються за регульованою ціною, встановленою для даної земельної ділянки, при цьому, дана сума визначена шляхом помноження вартості одного квадратного метру спірної земельної ділянки (відповідно до проведеної та затвердженої нормативно-грошової оцінки земель м. Харкова станом на рік розрахунку) на площу земельної ділянки, що використовується ОСОБА_1 (відповідно до його частки власності Ѕ), а також на розмір ставки орендної плати за земельну ділянку .

Вказаний розрахунок зроблений позивачем за період використання відповідачем земельної ділянки у період з 01.09.2015 року по 30.09.2018 року у сумі 153 129 грн. 22 коп.

Правильність цього розрахунку відповідачем не оспорюється.

Також слід зазначити, що перехід до особи права власності на нерухоме майно, надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачем, що пов`язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів).

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт значного строку з моменту отримання рішення по наданню згоди на складання технічної документації і відсутності будь-яких активних дій з боку відповідача, направлених на оформлення орендних правовідносин, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Суд зазначає, що відновлення порушених прав міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

У зв`язку з тим, що позивачем доведена обґрунтованість свого звернення до суду, за наявності порушення інтересів держави, необхідністю їх захисту, визначені підстави для звернення до суду, позивач є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2296,94,52 гривень, який був сплачений згідно наявній у матеріалах справи квитанції при пред`явленні цього позову до суду.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 56, 77-81, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , і.н. НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, і.н. 04059243, Одержувач: УДКСУ у м. Харкові Харківської області, р/р 0002, Банк: Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, , код платежу 24062200) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 153129 (сто п`ятдесят три тисячі сто двадцять дев`ять) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , і.н. НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, і.н. 04059243, р/р НОМЕР_2 , Банк: ГУ ДКСУ у Харківській області, МФО 851011) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2296 (дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн. 94 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

СУДДЯ