Ухвала

26 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 607/16460/19

провадження № 61-2815ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Тернопільелектротранс» про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Тернопільелектротранс» (далі - КП «Тернопільелектротранс») про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі

60 299,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, 19 листопада 2018 року, його автомобіль марки «Mitsubishi Pagero Wagon», отримав механічні пошкодження. Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія тролейбуса ОСОБА_3 . Діями відповідача йому завдано майнову шкоду у розмірі 60 299,95 грн, яка не відшкодована. Крім того він сплатив вартість експертного дослідження у розмірі 3 500,00 грн про визначення вартості матеріального збитку. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на його користь 60 299,95 грн на відшкодування завданої йому майнової шкоди, сплачений судовий збір, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з

КП «Тернопільелектротранс» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі

60 299, 95 грн, сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн, витрати на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 3 500,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Суд першої інстанції виходив із того, що права та інтереси позивача порушені відповідачем і вказані порушені права та інтереси підлягають захисту судом шляхом стягнення з КП «Тернопільелектротранс» в користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 60 299,95 грн.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року заяву про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати та стягнення з відповідача судових витрат задоволено частково. Стягнуто з КП «Тернопільелектротранс» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи у розмірі 178,00 грн. У іншій частині вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом стягнуто на користь позивача з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі

5 000,00 грн, позивач не підтвердив, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні, а заявником не надано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, документів, які свідчать про оплату гонорару в розмірі 10 000,00 грн (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та інші), а тому суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

06 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить указані судові рішення в частині відмови у стягненні з КП «Тернопільелектротранс» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове додаткове рішення, яким задовольнити вимогу.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 06 лютого 2020 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір.

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Оскарження судових рішень у частині стягнення витрат понесених на правничу допомогу, не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ураховуючи, що оскаржувані судові рішення прийняті у малозначній справі, а випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального

підприємства «Тернопільелектротранс» про стягнення збитків відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак