Справа № 465/5950/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/811/837/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта та відповідача ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

Позивачі звернулись в суду із позовом, і з врахуванням уточнених позовних вимог просили визнати за ними право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивували тим, що позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 . Крім того, у жовтні 2004 року, позивачами проведені ремонтні роботи перекриття даху, під час ремонту якого проведена реконструкція згаданої квартири із розширенням площі квартири за рахунок горища. Незважаючи на те, що реконструкція квартири завершена, позивачі не можуть здати її в експлуатацію, а відтак за захистом своїх інтересів звернулись до суду.

У жовтні відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до у якій ОСОБА_3 , просив зобов`язати відповідача привести приміщення горища будинку АДРЕСА_2 до попереднього стану та провести капітальний ремонт в будинку АДРЕСА_2 , стягнути судові витрати.

Позов мотивував тим, що відповідач з власної ініціативи у 2004 році незаконно заволоділа горищем шляхом його повного перегородження, що унеможливлює його використання іншими мешканцями будинку та почала реконструкцію допоміжних приміщень, а саме горища. Внаслідок проведення реконструкції та перепланування відбулось руйнування будинку.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року первісний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на реконструйовану за рахунок горища квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 111, 82 кв.м.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мито у розмірі 51 грн. та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м.Львова від 03 грудня 2018 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 про приведення приміщення горища будинку АДРЕСА_2 до попереднього стану; зобов`язання ОСОБА_3 провести капітальний ремонт вищевказаного горища, та повернути судові витрати - відмовлено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що позивачі здійснили незаконні дії, а саме у 2004 році захопили горище будинку АДРЕСА_2 , яке належить всім мешканцям вищевказаного будинку. В подальшому розпочали реконструкцію горища з метою розширення меж квартири АДРЕСА_3 в цьому будинку. Внаслідок реконструкції та перепланування відбулось руйнування будинку, про що було повідомлено ЛКП «Затишне».

Зазначає, що судом грубо порушено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки безпідставно було повернуто зустрічну позовну заяву у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про сплату судового збору, суд не повідомляв їх про судові засідання, призначаючи у справі експертизу, не заслухав думки інших учасників справи.

Суд не врахував, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю, таке не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі із спільного майна. Передача будь-якого допоміжного приміщення у володіння і користування одного або декількох співвласників може призвести до обмеження права користування інших співвласників. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводить до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту не допускається.

Беручи до уваги вищевикладене, вважає, що позивачі протиправно, незаконно заволоділи майном, що належить співвласникам будинку (горищем) на праві спільної сумісної власності.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати відповідача привести приміщення горища будинку АДРЕСА_2 до попереднього стану та провести капітальний ремонт в будинку АДРЕСА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі зазначили про безпідставність апеляційної скарги та просять у її задоволенні відмовити. Зазначають, що тривалий час не дочекавшись ремонту даху відповідними службами, проживали у жахливих умовах. На даний час мешканцями кв. АДРЕСА_1 за власні кошти проведено ремонт даху над квартирою АДРЕСА_4 з дворового фасаду. Інша частина даху потребує ремонту. Квартира позивачів знаходиться в приміщені мезоніну і при аварійному стані покрівлі в період дощів і танення снігу, фактично була непридатною для проживання. Безпідставним є покликання апелянта на самочинну реконструкцію квартири, оскільки в матеріалах справи є заяви-згоди мешканців квартир №7,2,5,1,3,12 на розширення їх квартири АДРЕСА_3 за рахунок площі горища з ремонтом та перекриттям даху. У матеріалах справи є ряд документів погодження реконструкції квартири. Зазначає, що апелянт вийшла за межі апеляційного оскарження рішення суд і абсолютно безпідставними є вимоги щодо зобов`язання позивачів привести приміщення горища до попереднього стану та зобов`язання здійснити ремонт будинку.

Просять рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2018 року, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено, ніким не оскаржується. Зважаючи на предмети позовних вимог за первісним та зустрічним позовами та вимоги апеляційної скарги про задоволення зустрічного позову, який на час складання апеляційної скарги взагалі не був розглянутий судом першої інстанції, однак в подальшому вирішений з ухваленням додаткового рішення, колегія суддів приходить до висновку про перегляд справи в повному обсязі.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартири АДРЕСА_1 (свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру (будинок) від 10.09.1999 року). Квартира розташована на мезонні 4-х поверхового будинку, в якому наявні 10 квартир.

Власниками квартири АДРЕСА_4 у цьому будинку є ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 .

Предметом позову за первісним позовом є вимога про визнання за позивачами право власності на реконструйовану (за рахунок горища) квартири АДРЕСА_1 , а предметом позову за зустрічним позовом - зобов`язання відповідачки ОСОБА_3 привести приміщення горища будинку АДРЕСА_2 до попереднього стану та провести капітальний ремонт будинку.

Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (положення статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Пунктом 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Отже, власники квартир багатоквартирних житлових будинків незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири є співвласниками допоміжних приміщень у будинку (у т.ч. горища), технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10).

У справах про визнання права власності на об`єкт нерухомості, який є допоміжним приміщенням у багатоквартирному будинку (у т.ч. щодо горища) належними відповідачами мають бути усі інші, окрім позивача, співвласники будинку, у якому знаходиться таке горище.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 2-7941/2006 (провадження № 61-15832св19).

Як убачається з матеріалів справи, до участі у справі в якості відповідачів залучено власників лише трьох з десяти квартир у будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).

Вказаний висновок дає підстави стверджувати, що він поширюється і на випадки покладення відповідальності на співвласників перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

У зв`язку із цим, належними відповідачами за зустрічним позовом мають бути усі позивачі за первісним позовом, як співвласники квартири АДРЕСА_1 , а не тільки один з них - ОСОБА_3 , до якої він пред`явлений.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

З огляду на те, що судом першої інстанції розглянуто справу як за первісним, так і за зустрічним позовами до не усіх належних відповідачів, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення і додаткового рішення, з ухваленням нового про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів. При цьому колегії суддів звертає увагу на те, що при таких обставинах апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучення до участі в справі усіх належних відповідачів, а відтак і перевірити правильність вирішення спору по суті судом першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2016 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , з участю третіх осіб: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Затишне», ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про визнання права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_14 до ОСОБА_3 прозобов`язання відповідача привести приміщення горища до попереднього стану та провести капітальний ремонт будинку - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.