КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/1419/18

номер провадження: 22-ц/824/481/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року у складі судді Войтенко Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 травня 2008 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 59 000 доларів США зі сплатою 14,0 % річних.

Також 08 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку (кредитні кошти) у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 1 200 грн 00 коп., та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Зазначала, що 08 травня 2008 року між нею та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №85017, за яким вона передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0.

Вказувала, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, за яким до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги до неї за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 pоку. Також 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Зазначала, що оскільки за договором факторингу до ТОВ Кей-Колект» перейшло право вимоги лише за договором №0 від 08 травня 2008 року, то товариство не набуло права іпотекодержателя за договором іпотеки, який забезпечував кредитний договір №0, відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 59 000 доларів США.

Вказувала, що 29 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис №13106505 про право власності ТОВ «Кей- Колект» на об`єкт житлової нерухомості: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності.

Вважала, що у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на належну їй квартиру за ТОВ «Кей- Колект», оскільки п.5.2.1 договору іпотеки передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Однак між нею та ТОВ «Кей- Колект» не укладалось жодних договорів про задоволення вимог іпотекодержателя. Також вказувала, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який не зупиняє дії нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, проте не дає змоги органам та посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Тому вказувала, що приватним нотаріусом було внесено запис про право власності на предметом іпотеки під час дії мораторію. Крім того зазначала, що відповідно до вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку» на її адресу жодних письмових вимог про усунення порушень від іпотекодержателя не надходило та договором іпотеки не передбачено право іпотекодержателя на задоволення вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у розумінні ст.37 Закону України «Про іпотеку». Також вказувала, що відповідно до договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги лише за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року. Також на підставу задоволення своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що кредитні кошти за кредитним договором №0 від 08 травня 2008 року у розмірі 1 200 грн 00 коп. вона не отримувала.

З урахуванням наведеного позивач ОСОБА_1 просила: визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 лютого 2016 року, індексний номер 28064117, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект»; зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєву А.М. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №13106505 від 29 січня 2016 року на об`єкт житлової нерухомості, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект»; зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєву А.М. відновити запис про право власності на об`єкт житлової нерухомості: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28064117 від 03 лютого 2016 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект».

Зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєву А.М. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 13106505 від 29 січня 2016 року на об`єкт житлової нерухомості - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект».

Зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєву А.М. поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити його мотивувальну частину, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що договором іпотеки забезпечувалось виконання лише одного кредитного договору, в тексті договору іпотеки взагалі відсутні посилання на договір про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року. Вказує, що виписка з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року не є документом (правочином), який змінює або підтверджує основне зобов`язання за договором іпотеки, оскільки єдиним належним та допустимим доказом визначення зобов`язання, яке забезпечується іпотекою, є договір іпотеки. Зазначає, що вона не давала згоди на передачу в іпотеку однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року. Вважає, що у даному випадку відсутні правові підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект», оскільки договір іпотеки не забезпечує виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року. Вказує, що виходячи з положень Закону України «Про іпотеку» та п. 5.2 договору іпотеки обов`язковою умовою для позасудового врегулювання шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки між іпотекодавцем та іпотекодержателем необхідно було укласти окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08 травня 2008 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 59 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 14,00% річних.

Також 08 травня 2008 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку (кредитні кошти) у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 1 200 грн 00 коп. та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі.

Судом першої інстанції встановлено, що на забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № та за договором про надання споживчого кредиту №0, 08 травня 2008 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір іпотеки №85017, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що факт того, що договором іпотеки №85017 забезпечуються зобов`язання як за договором про надання споживчого кредиту № , так і зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0, підтверджується змістом цього договору іпотеки, з якого вбачається, що терміни в договорі вживаються в такому значенні: договір про надання споживчого кредиту 1 - №0 від 08 травня 2008 року та договір про надання споживчого кредиту 2 - №0 від 08 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 (далі - за кредитними договорами - боржник) та іпотекодержателем, в забезпечення виконання грошових зобов`язань, за яким укладається даний договір (а.с.177-178).

Тобто, зазначення у договорі іпотеки про договір про надання споживчого кредиту 2 - №0 від 08 травня 2008 року, а не договір про надання споживчого кредиту 2- № від 08 травня 2008 року, свідчить лише про наявність описки у номері договору.

При цьому колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 2.1 розділу 2 (умови забезпечення кредиту) договору про надання споживчого кредиту № від 08 травня 2008 року та договору про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року передбачено, що виконання зобов`язань позичальника за договором забезпечується наступним чином, а саме, застава нерухомості: квартира АДРЕСА_2 , та є власністю ОСОБА_1 (а.с.14-20, 26-33).

З наведених підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що договором іпотеки забезпечувалось виконання зобов`язань лише за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року та в тексті договору іпотеки відсутні посилання на договір про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року.

Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється на підставі розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5 договору іпотеки) .

Згідно з пунктом 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

- передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п.5.2.1 договору іпотеки);

- отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п.5.2.2 договору іпотеки).

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу № 1, зокрема, свої права вимоги до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року (а.с.182-186).

Також 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (а.с.179- 180).

З виписки з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року вбачається, що до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшло право вимоги за вказаним вище договором іпотеки від 08 травня 2008 року. При ідентифікації кредитного договору в графі «№ кредитного договору» значиться саме договір №0 (а.с.181).

Установивши наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав безпідставними твердження позивача про те, що до ТОВ «Кей-Колект» не перейшло право вимоги за договором іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що виписка з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року не є документом (правочином), який змінює або підтверджує основне зобов`язання за договором іпотеки, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до пункту 3.10 договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки передбачено, що всі додатки, додаткові угоди до цього договору, зміни і доповнення до нього є невідємною частиною цього договору.

Отже, виписка з додатку №1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, яка складена представником ТОВ «Кей-Колект» та скріплена печаткою ТОВ «Кей-Колект», є невід`ємною частиною договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року, який укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект».

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, що договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року у встановленому порядку визнаний недійсним і таких доказів відповідач ОСОБА_1 суду не надала. Тому цей договір та додатки до нього в силу ст.204 ЦК України є правомірними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що право вимоги ТОВ «Кей-Колект» за вказаними вище договорами про надання споживчого кредиту та договором іпотеки презюмується.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. видано свідоцтво, яким засвідчено, що нею 23 вересня 2015 року передано ОСОБА_1 заяву про вимогу ТОВ «Кей-Колект» про усунення порушень протягом 30 днів по кредитному договору №0 та оплатити на користь ТОВ «Кей-Колект» 56 540,39 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 51 570,45 доларів США заборгованості за процентами. У випадку невиконання цієї вимоги ТОВ «Кей-Колект» вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або продажу майна від свого імені предмета іпотеки. Вказана заява про вимогу повернулася за закінченням терміну зберігання 03 листопада 2015 року (а.с.172).

Встановлено, що 29 січня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» подало заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 101361098 від 24 жовтня 2017 року, державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. був внесений запис про прийняте нею рішення від 03 лютого 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28064117, про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності був вказаний договір іпотеки від 08 травня 2008 року (а.с.12).

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Кей-Колект» має право на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Однак за наслідками прийнятого нотаріусом рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру позивача фактично відбулось примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. у порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект».

Однак з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з таких підстав.

У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню».

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст.33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч.3 ст. 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону».

Як зазначалось вище, згідно з пунктом 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

- передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п.5.2.1 договору іпотеки);

- отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п.5.2.2 договору іпотеки).

Отже, договір іпотеки містить застереження, яке надавало право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Тлумачення вищенаведених положень закону та умов договору іпотеки свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, який передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, згоду на яке надано іпотекодавцями шляхом підписання відповідного договору.

Враховуючи зазначене можна дійти висновку, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Такого висновку щодо застосування норм матеріального права дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №760/18364/15-ц, провадження №61-2792св19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на вказані вище положення закону та обставини справи належної уваги не звернув та, дійшовши висновку про те, що ТОВ «Кей-Колект» має право на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таким чином зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, колегія суддів вважає, що вони підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Установлено, що відповідно до пункту 5.2.1 договору іпотеки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Разом з тим, ТОВ «Кей-Колект» не надало до суду укладеного між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, враховуючи, що сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення у іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», проте докази укладення такого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього у матеріалах справи відсутні, колегія суддів вважає, що прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є протиправним.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Платити Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц та у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 644/3532/16-ц.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії підлягають до задоволення з наведених вище апеляційним судом підстав, а тому рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині підлягає зміні.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 114 грн 40 коп. (а.с.1), а за подання апеляційної скарги - 3 171 грн 60 коп. (а.с.227).

Оскільки колегія суддів змінює рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено з наведених вище підстав, то на її користь з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. і ТОВ «Кей-Колект» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 2 643 грн 00 коп., з кожного окремо.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині це рішення залишити без змін.

Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни і товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 2 643 грн 00 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: