Дата документу 18.11.2020 Справа № 554/7033/20
Провадження № 2/554/2100/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

18 листопада 2020 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави в складі

головуючого судді Гольник Л.В.,

за участю секретаря Плаксюк І.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів, в якій просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі ј частки від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 20.02.2020 року; стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.11.2011 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір`ю. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 виповнилось 14 років і він почав жити в родині батька. Прохає визначити місце проживання разом з батьком, стягнути з відповідачки аліменти на утримання сина з 20.02.2020 року, а саме з моменту проживання сина разом з ним. Добровільної згоди з відповідачем про місце проживання сина досягти не вдалося, тому просить задовольнити вимоги зазначені у позові.

Ухвалою суду від 09.09.2020 позовна заява прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання (а.с.34).

Ухвалою суду від 20.10.2020 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.63).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позові.

Відповідач в судовому засідання позовні вимоги не визнала, зазначивши, що умови проживання сина разом з батьком не відповідають належним умовам, батько не проживає в України, а працює у Польщі, вихованням дитини не займається. Просила відмовити у позові в повному обсязі.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради надав заяву про розгляд справи у їх відсутність. При винесенні рішенні покладався на розсуд суду, прохав винести рішення, яке максимально відповідатиме інтересам дитини.

У судовому засіданні, було заслухано думку дитини, яка зазначила, що проживає однією родиною разом з батьком ОСОБА_3 . Раніше він проживав із мамою та її співмешканцем у м.Полтаві та братом (спільною дитиною її матері та її другого чоловіка). Проте її чоловік негативно ставиться до нього, між ними постійно виникають конфлікти. Він має окрему кімнату, яка має належні умови. Зараз у нього покращилися оцінки в школі. Тому він бажає проживати разом за батьком.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, думку дитини, та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №23 від від 08.04.2011 року (а.с.16).

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9).

Факт проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком з 20.02.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується актом проживання неповнолітньої особи від 20.07.2020 (а.с.15). Вказаний факт не оспорюється відповідачем.

Дана квартира на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 11.07.2007 року (а.с.13).

З акту обстеження житлово побутових умов від 23.05.2020 року, проведеного комісією органу опіки і піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради з метою обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , убачається, що комісія з питань захисту прав дитини перевірила житлово-побутові умови проживання позивача та визнала їх задовільними (а.с.14).

Відповідно до довідки, виданої ФОП ОСОБА_8 позивач ОСОБА_3 працює на посаді «монтажник з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій» з 12.06.2019 року і по теперішній час (а.с.12).

Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо визнання місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_3 , суд вважає позов в цій частині є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Чинне законодавство спрямоване на захист прав батьків щодо контакту зі своїми дітьми, однак керівним у вирішенні спорів з даного питання визначає найвищий інтерес самої дитини.

Так, Сімейний кодекс України закріпив, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.8 ст.7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Також, СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

При цьому, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Вимогами ст.ст. 7, 141,155 СК України встановлено, що дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20.09.2006, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним і такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Положеннями принципу статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (п. 54).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1). Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2). Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З матеріалів справи убачається, що позивач має сприятливі житлові умови для його проживання з сином. Батько має належний батьківський потенціал та здатен виконувати батьківськи обов`язки по вихованню дитини та догляду за нею.

Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до переконання, що у даному випадку пріоритети повинні надаватися як найкращому забезпеченню інтересів дитини, з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства» та статті 3 Конвенції про права дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком.

Крім того, суд зауважує, що мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Вирішуючи позов в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд вважає позов в цій частині обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, позивач сплачував аліменти на утримання дитини відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 06.02.2007 року у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.17).

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 30.10.2015 року позов ОСОБА_3 задоволено, зменшено розмір стягуваних аліментів з ј частини всіх видів заробітку на 1/5 частину всіх видів заробітку (а.с.18-19).

Суд зазначає, що наразі дитина, разом із позивачем, на час розгляду справи проживає за адресою АДРЕСА_1 , та перебуває на його утриманні, він займається її розумовим, фізичним, духовним та інтелектуальним розвитком.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

У контексті вказаного суд наголошує що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 СК України).

Отже, відповідач не скористалася усіма своїми правами з урахуванням принципу змагальності, передбаченого ст.12 ЦПК України, щодо визначення розміру аліментів на дитину, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини у заявленому позивачем розмірі.

Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

У даному випадку, ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_3 та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 03 серпня 2020 року.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як встановлено судом, 17.07.2020 року між позивачем та адвокатом Ковжогою О.І., який діє на підставі свідоцтва №4862 про право на зайняття адвокатською діяльністю від 26.07.2017 року, укладено договір про надання адвокатських послуг, згідно якого надано розрахунок суми гонорару (винагороди) за надання адвокатських послуг. Відповідно до розрахункової квитанції №22 від 17.07.2020 року в зв`язку з розглядом справи позивачем було сплачено 5 000 грн. Надання правничої допомоги позивачем підтверджується актом виконаних робіт від 21.10.2020 року.

З урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі, що був встановлений вказаним Законом на період пред`явлення позову до суду, що становить 840,80 грн.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати в розмірі 840,80 грн., а також витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, на правову допомогу, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, які також покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 03 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 840,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 27.11.2020 року.

Суддя Л.В.Гольник