Єдиний унікальний номер судової справи 487/567/19
Номер провадження 22-ц/812/230/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 лютого 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 І ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в частині оскарження рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 14 листопада 2019 року, під головуванням судді Притуляк І.О. в приміщені цього ж суду о 10 год. 15 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариство «Миколаївська Теплоелектроцентраль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління соціальних виплат і компенсацій Центрального району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, про покладення обов`язку вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Миколаївська Теплоелектроцентраль» (далі ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») про покладення обов`язку вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є отримувачем послуги з постачання теплової енергії в опалювальний період 2018-2019 роки, яка є житлово-комунальною послугою та яку ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» постачає до квартири АДРЕСА_1 . Також, позивач отримує субсидію на оплату житлово-комунальних послуг.

28 грудня 2018 року позивачем була одержана субсидія на 2018-2019 роки і в цей же день здійснена оплата за листопад та грудень 2018 року в сумі 345 грн. 01 коп.

11 січня 2019 року позивачем отримано рахунок-повідомлення за грудень 2018 року, в якому не було вказано вищевказаного платежу.

Станом на 01 січня 2019 року за позивачем нараховано заборгованість в сумі 1 817 грн. 90 коп., яка включає в себе суму заборгованості за поточний опалювальний період та 1 319 грн. 33 коп. заборгованості за попередній опалювальний період, яка є предметом оскарження в іншій цивільній справі.

18 січня 2019 року ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» направило позивачу «Попередження» №28-ф НОМЕР_1 , відповідно до якого остання має заборгованість у розмірі 584 грн. 59 коп.

З даним попередженням ОСОБА_1 не згодна та вважає, що відповідачем ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» порушений принцип соціальної справедливості під час обрахунку спожитої позивачем теплової енергії, так як ним не враховані фактичний обсяг спожитої теплової енергії та застосовано невірний коригуючий коефіцієнт для розрахунку розміру витрат теплової енергії на потреби централізованого опалення, що призвело до незаконного нарахування завищеної плати за опалення, і, як наслідок, утворення боргу.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила зобов`язати ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» скасувати та списати з особового рахунку № НОМЕР_2 заборгованість в сумі 348 грн. 80 коп. за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, як таку, що нарахована неправомірно (а.с.62-63).

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 червня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Управління соціальних виплат і компенсацій Центрального району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (а.с.85).

Представник ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» надав до районного суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечував. Стверджував, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» проведено нарахування за спожиту теплову енергію відповідно до показників приладу обліку, що встановлений у будинку АДРЕСА_2 . Також пояснював, що за наявності будинкових засобів обліку теплової енергії субсидія на оплату послуг з централізованого опалення надається за показниками цих засобів обліку пропорційно до опалюваної площі квартири в межах соціальних нормативів, які встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року «Про встановлення державних соціальних стандартів» тобто до опалюваної площі для осіб, які отримують субсидію, та теплової енергії з урахуванням коригуючого коефіцієнту (а.с.19).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що надана позивачу субсидія та «Обов`язковий платіж», який вона сплачувала, не покривав нарахувань, які проводив відповідач. Вважає, що відповідачем неправомірно застосовані коефіцієнти, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року за №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», яка на думку позивача, є корупційною, порушує її право на соціальний захист.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2019 року без змін. Посилається на те, що будинок, в якому проживає позивач, обладнаний приладом обліку теплової енергії, відповідно до показників якого відповідач проводить нарахування за спожиту теплову енергію. Громадяни, яким призначено субсидію зобов`язані щомісяця сплачувати вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії. Споживач ОСОБА_1 не сплатила вартість фактично спожитих послуг з урахуванням розміру призначеної субсидії (а.с.160-162).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Вірченко І ОСОБА_5 П в судовому засіданні апеляційного суду просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається та районним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання теплової енергії, яку ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» постачає до квартири АДРЕСА_1 . За вищевказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 . У будинку встановлено загальнобудинковий прилад обліку теплової енергії. Нарахування послуг за опалення проводиться відповідачем відповідно до показників цього засобу обліку пропорційно до опалювальної площі квартири, що відповідає діючому законодавству.

У спірний опалювальний період позивач користувалась субсидією на оплату житлово-комунальних послуг, призначеною відповідним органом.

При цьому в рахунок оплати наданих послуг за опалення відповідачем зараховувалась надана позивачу субсидія та платежі, що сплачувала позивач, однак вони не покривали фактичних витрат, тому утворилась заборгованість.

Правовідносини між виконавцем послуг та споживачем в сфері надання послуг з централізованого опалення регулюються договором про надання послуг з централізованого опалення, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, а також іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст.ст.5,7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) послуга з постачання теплової енергії відноситься до комунальної послуги, яку споживач зобов`язаний оплачувати за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 11 вищевказаного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при наданні житлово-комунальних послуг застосовуються державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування, встановлені законодавством. Гранична норма витрат на оплату комунальних послуг для громадян, які відповідно до законодавства мають пільги або користуються субсидією на оплату житлово-комунальних послуг, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.17 цього ж Закону України комерційний облік комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання здійснюється вузлами обліку відповідних комунальних послуг, що забезпечують загальний облік їх споживання в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Розподіл обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії, гарячої та холодної води між споживачами здійснюється відповідно до законодавства.

Відповідно до п.12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Порядок призначення та надання субсидій на оплату житлово-комунальних послуг встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п.4 Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року за №848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива», в редакції, яка діяла на час спірного опалювального періоду, житлові субсидії призначаються за наявності різниці між розміром плати за житлово-комунальні послуги та/або скраплений газ, тверде та рідке пічне побутове паливо, внеску/платежу об`єднанню на оплату витрат на управління багатоквартирним будинком у межах соціальної норми житла, соціальних нормативів житлово-комунальних послуг, скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, витрат на управління багатоквартирним будинком і розміром обов`язкового відсотка платежу, визначеного в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» від 06 серпня 2014 року за №409 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», установлено соціальну норму житла, в межах якої держава надає громадянам субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, в якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний (житловий) кооператив, для:

1) оплати житлової послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком; витрат на управління багатоквартирним будинком 13.65 кв. метра загальної площі на одну особу та додатково 35.22 кв. метра на домогосподарство;

2) оплати комунальних послуг - послуг з постачання теплової енергії для централізованого опалення; з постачання та розподілу природного газу або постачання та розподілу електричної енергії для індивідуального опалення незалежно від джерела та виду енергії 13.65 кв. метра опалюваної площі на одну особу та додатково 35.22 кв. метра на домогосподарство.

Згідно п.3 постанови Кабінету Міністрів України №409 від 06 серпня 2014 року встановлені соціальні нормативи, в межах яких держава надає громадянам пільги або субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком: у разі використання теплової енергії для централізованого опалення (теплопостачання) абонентами, житлові будинки яких обладнані будинковими та/або квартирними приладами обліку, - 0.0431 Гкал на 1 кв. метр опалюваної площі на місяць в опалювальний період.

При розрахунку розміру витрат теплової енергії на потреби централізованого опалення використовуються корегуючи коефіцієнти. Для Миколаївської області у будинках 5-ти поверхових та вище він становить - 0,312.

Судом першої інстанції відповідно до наданих доказів правильно встановлено, що позивач проживає в житловому будинку, де встановлено будинковий засіб обліку теплової енергії; що їй було надано субсидію на плату житлово-комунальних послуг, у тому числі на оплату опалення, розмір якої щомісячно перераховувався відповідним відділом на рахунок відповідача; що позивачем оплачувались витрати на опалення, які не покривають вартість фактично спожитої послуги.

Ці обставини фактично не спростовуються позивачем та підтверджені актом звірки взаємних розрахунків за послуги з централізованого опалення від 10 червня 2019 року, складеного та підписаного без зауважень представником виконавця послуг та позивачем, відповідно до якого загальний розмір заборгованості станом на 01 червня 2019 року складає 1 668 грн. 13 коп. (а.с.79).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що в законодавчі акти, які регулюють порядок обчислення розміру субсидії, закладена, на думку позивача, корупційна складова, не можуть бути перевірені в межах заявленого позову.

Посилання позивача на проект постанови Кабінету Міністрів України за №409 є некоректним, оскільки проект постанови Кабінету Міністрів України не є нормативним актом.

Незгода ОСОБА_1 з розміром нарахованої їй субсидії не була предметом позовних вимог.

Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованої відмови районного суду в частині зупинення провадження у справі до ухвалення рішення Окружним адміністративним судом міста Києва та набрання ним законної сили у справі за позовом позивача до Кабінету Міністрів України щодо оскарження положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» від 06 серпня 2014 року за №409 є необґрунтованими.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, суд не може посилатись на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Ця підстава для зупинення виникає у процесі тоді, коли ухвалення рішення можливе після підтвердження фактів, що мають преюдиційне значення для справи, в іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства.

Зупинення провадження з підстав передбачених п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України допускається лише тоді, коли розглядати справу неможливо. Ця неможливість полягає в тому, що обставини, які є підставою позову або заперечень проти нього, є предметом дослідження в іншій справі, і рішення суду у цій справі безпосередньо впливає на вирішення спору.

Наявність справи, яка розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва за позовом ОСОБА_1 не є, на думку колегії суддів, підставою для зупинення провадження у цій справі, так як спір, який розглядається у тій справі, є між іншими сторонами та наявні зібрані докази у цій справі дозволяють суду встановить та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, а тому у задоволені клопотання про зупинення провадження у справі судом вірно було відмовлено.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановлено, що розрахунок суми оплати за централізоване опалення, здійснений ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» позивачу відповідає нормам чинного законодавства.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, ураховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

При цьому колегія суддів бере до уваги положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Також колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 24 лютого 2020 року