Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.02.2020 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

за участі секретаря судового засідання Мазур К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Вікторія» про визнання недійсним договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватної агрофірми «Вікторія» с. Українське Барського району Вінницької області про визнання недійсним договору оренди землі, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,8263 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області. 15.08.2014 укладено договір оренди землі між ОСОБА_1 та ПАФ «Вікторія». Позивач стверджує, що вказаний договір він не укладав і не підписував. Просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 15.08.2014 року, укладений між ним та Приватною агрофірмою «Вікторія», щодо земельної ділянки площею 1,8263 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області та стягнути з Приватної агрофірми «Вікторія» на його користь понесені судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала повністю з підстав, що викладені у позовній заяві. Вважає заперечення представника відповідача проти позову безпідставним та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Просить позов задовольнити повністю.

У судове засідання представник відповідача Якименко О.О. не з`явився, надіслав до суду заяву про слухання справи у його відсутність. Позов не визнав, заперечував проти його задоволення. У відзиві зазначив, що позивач ОСОБА_1 до суду з позовною заявою не звертався. Позовна заява написана та підписана представником позивача адвокатом Чоловським О.М., який виклав у позові свою думку. Оспорюваний Договір належним чином виконувався сторонами, зокрема позивач отримував кожного року дії договору орендну плату, без жодних заперечень приймав таку орендну плату протягом з 2014 року, а отже при укладенні та виконанні договору було враховано волевиявлення позивача. Другий примірник договору знаходиться у позивача. Клопотав застосувати наслідки спливу строку позовної давності до позовної заяви ОСОБА_1 та відмовити в позові повністю.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вирішуючи питання про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності, виходить із наступного.

Так, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:002:0096 площею 1,8263 га, що розташована на території Каришківської сільської ради Барського району Вінницької області, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 123597 від 30.09.2004 року.

З договору оренди землі від 15.08.2014 року, який зареєстрований державним реєстратором Гайсинського районного управління юстиції Вінницької області Загребельним Дмитром Миколайовичем 27.12.2014 р. за № 31788485, вбачається, що орендодавець ОСОБА_1 та орендар Приватна агрофірма «Вікторія» с. Українське Барського району Вінницької області уклали договір про те, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір укладено строком на 20 років.

Згідно акта прийому - передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком до договору оренди землі, орендодавець ОСОБА_1 передав земельну ділянку в строкове платне користування.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 277 від 23.10.2019 року підпис у графі «Підписи сторін Орендодавець:» у договорі оренди землі від 15.08.2014 року, який укладено між ОСОБА_3 , як орендодавцем, з однієї сторони та приватною агрофірмою «Вікторія», як орендарем, з другої сторони виконаний не самим ОСОБА_3 , а іншою особою.

Факт отримання орендної плати ОСОБА_3 за всі роки перебування земельної ділянки в оренді не заперечується позивачем та доводиться дослідженими у судовому засіданні відомостями про видачу орендної плати Приватної агрофірми «Вікторія».

Позивач ОСОБА_3 та його представники, отримавши відзив на позовну заяву, та заяву відповідача про застосування строків позовної давності, заперечення щодо викладених в них обставин не подали, що свідчить про відсутність таких заперечень та погодження з їх змістом.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 2ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами(ч.2ст. 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, що була чинна на час укладення оспорюваного правочину) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті14,18,20 цьогоЗакону).

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення позивача ОСОБА_3 на встановлення його цивільних прав та обов`язків щодо укладання договору оренди землі, яка перебуває у його власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивач не підписував договір оренди землі.

Однак, ПАФ «Вікторія», починаючи з 2013 року, належним чином виконує взяті на себе зобов`язання. ОСОБА_3 лише в 2018 році повідомив, що не укладав договору оренди земельної ділянки з ПАФ «Вікторія», хоча щороку з 2013 по 2017 роки отримував від ПАФ «Вікторія» орендну плату згідно договору оренди від 15.08.2014 року. ПАФ «Вікторія» сплачує податок за використання земельної ділянки ОСОБА_3 . Факт отримання ОСОБА_3 орендної плати у ПАФ «Вікторія» стверджується відповідними відомостями про видачу орендної плати за оренду земельної ділянки (паю) та не заперечується самим позивачем. Як слідує з тексту договору 15.08.2014 року в ньому містяться персональні дані Позивача такі як серія та номер паспорту дата його видачі, ідентифікаційний код, серія та номер державного акту, дата його видачі. Вказані дані не є загальнодоступними і їх отримати без згоди власника не є можливим позаяк в судовому процесі зворотного не доведено. Відповідно дані Позивача для укладення договору ним були наданні добровільно.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_3 знав про існування оскаржуваного договору оренди земельної ділянки з 2013 року, однак не звертався про визнання його недійсним та передачі йому земельної ділянки, а навпаки отримував орендну плату за її використання.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17 в постанові Верховного суду від 21 лютого 2018 року по справі № 144/1292/15-ц, провадження № 61-2502св18.

Оскільки позивач ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх прав 18.09.2018 р., не ставив питання про поновлення строку позовної давності, а відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а тому суд вважає за доцільне в задоволенні позову відмовити.

Такої позиції дотримується Вінницький апеляційний суд у справах 125/702/17 та 125/276/18.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові ОСОБА_3 слід відмовити повністю, тому його вимога про стягнення судових витрат задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 60, 76, 81, 82, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст.203, 208, 215, 216, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі», -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Вікторія» про визнання недійсним договору оренди землі відмовити за спливом строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Барський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя:

Повне судове рішення складено 26.02.2020