ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/36/20 Справа № 188/1060/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О.М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно,

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який уточнила в ході розгляду справи, посилаючись на те, що із 30 червня 2001 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2013 року.

У червні 1996 року бабуся відповідача ОСОБА_4 подарувала йому жилий будинок (глиномазаний, обкладений цеглою) літ.А жилою площею 39 кв.м із господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ.Б, погребом літ.В, сараєм літ.Г, огорожею 1-3.

05 лютого 2003 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на підставі рішення 2 сесії XXIVскликання Петропавлівської селищної ради від 22 травня 2002 року № 17 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На момент дарування жилого будинку він був у занедбаному стані, обігрівався зсередини глинобитною піччю, потребував капітального ремонту та перебудови.

Вона продала дошлюбний приватний жилий будинок, садибу, успадковану за спадщиною на своє ім`я від своїх померлих батьків, всі отримані грошові кошти вкладала зі згоди відповідача в реконструкцію та капітальний ремонт, забудову нових господарчих споруд в спірний житловий будинок, який на теперішній час не зданий в експлуатацію.

В будинку ними замінено підлогу, утеплено стіни, встановлено централізоване парове опалення, окремий утеплений санітарний вузол, ванну кімнату, централізовану каналізацію, замінено вікна на пластикові, встановлено нові вхідні металеві двері, дерев`яні міжкімнатні двері, збудовано два каміни, проведено до будинку водо- та газопостачання, надбудовано другий поверх, замінено дах, встановлено металеві ворота.

Біля будинку вони прибудували наступні споруди: дві літні кухні, гараж, котельну, сарай, підвал, літній душ, туалет, зливну яму, дві свердловини для користування природними надрами, господарчий навіс, утеплений сарай для утримання свійських тварин, майстерню, встановили кам`яну огорожу, замостили подвір`я декоративною бруківкою, провели нове освітлення, засадили на земельній ділянці 140 багаторічних фруктових та 25 декоративних дерев, 20 кущів винограду різного сорту, розмітили та засадили квітникові клумби.

Таким чином, вартість подарованого відповідачу будинку істотно збільшилася внаслідок спільних грошових та трудових затрат, а тому спірна нерухомість та необхідна для її обслуговування земельна ділянка є спільним майном подружжя.

Разом з тим, право власності на будинок у березні 2014 року зареєстровано на ім`я відповідача, що порушує її права як співвласника спільного майна подружжя.

З огляду на зазначене, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя садибу по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,30 га; визнати за нею та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку садиби та земельної ділянки під нею за кожним.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: веранду а1, сіни а3, літню кухню В, майстерню Д, сарай Е, гараж Ж, навіс З, вимощення 1, туалет Л, душ М, котельну Н, літню кухню О, сарай П, погріб пдО, навіс Р, хвіртку №1, хвіртку № 2, ворота металеві №3, ворота металеві №4, огорожу №5, огорожу №6, огорожу №7, колодязь АДРЕСА_2 8 по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку вказаного майна.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони спору, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, звернулись з апеляційними скаргами.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона довела належними доказами істотне збільшення у своїй вартості всього майна, однак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині визнання права власності на житловий будинок А. Крім того, в порядку поділу спільного майна подружжя до неї переходить і частка власності на земельну ділянку, необхідна для обслуговування будинку. Просила рішення суду скасувати в частині відмовлених вимог та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що спірне майно належить йому на праві особистої приватної власності, придбане та збудоване за його особисті кошти. Судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що ОСОБА_1 брала кредити, займалась підприємницькою діяльністю, та отримувала кошти від продажу свого будинку у період з 2006 по 2013 роки, а реконструкція будинку та перебудова здійснювалась у період з 2002 по 2004 роки. Тому ставив питання про скасування рішення суду першої інстанції.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.04.2018 року в зв`язку зі смертю позивача в якості її правонаступника залучено ОСОБА_2 .

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 30 червня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2013 року.

У червні 1996 року бабуся відповідача ОСОБА_4 подарувала йому жилий будинок (глиномазаний, обкладений цеглою) літ.А жилою площею 39 кв.м із господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ.Б, погребом літ.В, сараєм літ.Г, огорожею 1-3.

05 лютого 2003 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на підставі рішення 2 сесії XXIVскликання Петропавлівської селищної ради від 22 травня 2002 року № 17 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

26 липня 2002 року надано дозвіл на виконання будівельних робіт на реконструкцію та капітальний ремонт спірного жилого будинку згідно чинного законодавства.

19 липня 2002 року виконавчий комітет Петропавлівської селищної ради дозволив будівництво літніх кухонь, прибудови до будинку, сараю, гаражу з господарчо-побутовим блоком та перевлаштування існуючого сараю під майстерню з терміном будівництва два роки, 26 липня 2002 року був складений план забудови та погоджений з архітектурною інспекцією.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 березня 2014 року ОСОБА_3 є власником 1/1 об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ.А з господарськими будівлями та спорудами: сараєм літ.Б, погребом літ.В, сараєм літ.Г, огорожею 1-3.

Відповідно до технічного паспорту від 07 лютого 2014 року на садибний житловий будинок, він складається з: будинку літ.А площею 152 кв.м, веранди а, веранди а1, сіней а3, літньої кухні В, майстерні Д, сараю Е, гаража Ж, навісу З, вимощення 1, туалету Л, душу М, котельні Н, літньої кухні О, сараю П, погреба пд. О, навісу Р, хвіртки № 1, хвіртки № 2, воріт металевих № 3, воріт металевих № 4, огорожі № 5, огорожі № 6, огорожі № 7, колодязя № 8.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна № 26052369 від 27.08.2014 року (а.с.182-183, т.1), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.12.2007 рік (а.с.194, т.1), ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Договором дарування житлового будинку (а.с.195, т.1), підтверджується, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 30.11.2007 року будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Розписками за 2012-2013 роки (а.с.187-190, т.1), підтверджується, що позивачка отримувала від ОСОБА_6 частинами грошові кошти за проданий нею її будинок за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд технічного паспорту 2014 року майном набутим подружжям за час шлюбу, збудованим та установленим є: Веранда -а1; сіни -а3; Літня кухня -В; Майстерня -Д; Сарай-Е; Гараж -Ж; Навіс -З; Вимощення-1; Туалет -Л; Душ -М; Котельня -Н; Літня кухня-О;сарай - П; Погріб -пдО; Навіс -Р; Хвіртка № 1; Хвіртка № 2; Ворота металеві № 3; Ворота металеві № 4; Огорожа № 5; Огорожа № 6; Огорожа № 7; Колодязь № 8.

Дозволом на виконання будівельних робіт від 26.07.2002 року (а.с.22, т.1), рішенням № 217 від 19.07.2002 року «Про дозвіл на будівництво літніх кухонь, прибудови до будинку, сараю, гаражу з господарчо-побутовим блоком та перевлаштування існуючого сараю під майстерню»(а.с.24-25, т.1), та планом до нього, по АДРЕСА_1 , фотографіями земельної ділянки (а.с.49-55, т.1), підтверджується, що сторони планували та здійснили реконструкцію житлового будинку з прибудовою та будівництво літніх кухонь, сараю, гаражу з господарчо-побутовим блоком, перевлаштування сараю під майстерню, господарчого навісу, що знайшло своє підтвердження в показах свідків та визнано сторонами.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів вартості кожного з об`єктів нерухомого майна та самого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тому питання наявності істотного збільшення розміру житлового будинку А, встановити неможливо, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 її вимог в цій частині також не підтверджують.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України).

Частиною 1 ст. 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить ст. 62 СК України).

Оскільки судом встановлена спільна участь подружжя у реконструкції житлового будинку, який істотно збільшився у своїй цінності з моменту його набуття у приватну власність відповідача, висновки суду першої інстанції щодо надання такому майну статусу спільного сумісного відповідають положенням законодавства, при цьому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо наявності у позивача кредитних зобов`язань та ведення нею підприємницької діяльності таких висновків не спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майна, набутого подружжям за час шлюбу, а саме: веранда а1, сіні а3, літня кухня В, майстерня Д, сарай Е, гараж Ж, навіс З, вимощення 1, туалет Л, душ М, котельна Н, літня кухня О, сарай П, погріб пдО, навіс Р, хвіртка № 1, хвіртка № 2, ворота металеві № 3, ворота металеві № 4, огорожа № 5, огорожа № 6, огорожа № 7, колодязь АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 та визнання за кожним права власності на Ѕ частку вказаного майна.

Однак в частині відмови у поділі земельної ділянки під будинком по АДРЕСА_1 колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Виходячи зі ст.30 ЗК України 1990 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року).

Такі ж норми містяться в нині чинних ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому (створеному) майні, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування.

Оскільки майно, розташоване на земельній ділянці площею 0,30 га, за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , необхідно визнати право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки за кожним як спільного сумісного майна подружжя, тому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих вимог підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення таких вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,30 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,30 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,30 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . за кожним.

В іншій частині рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова