Справа № 474/1240/19
Провадження № 4-с/474/2/20
УХВАЛА

Іменем України

17.02.20 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

представника скаржника ОСОБА_1

державного виконавця Назаренка Ю.В.

боржника ОСОБА_2

розглянув скаргу заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Сілецької О. на дії та рішення державного виконавця,

суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Назаренко Юрій Васильович, який наданий час є головним державним виконавцем Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

стягувач - Миколаївська обласна державна адміністрація

боржник - ОСОБА_2 ,-

встановив:

13.12.2019р. до суду надійшла скарга заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури О. Сілецької (далі - скаржник), в якій остання просить:

- визнати дії головного державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Назаренка Ю.В. щодо винесення 24.09.2019р. у виконавчому провадженні №53254513 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу неправомірними;

- визнати неправомірною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.09.2019р. у виконавчому провадженні №53254513, винесену головним державним виконавцем Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Назаренком Ю.В. (далі - державний виконавець);

- зобов`язати Врадіївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, відновити виконавче провадження №53254513 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомості.

Скарга обґрунтована тим, що 19.01.2017р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53254513 за виконавчим листом, виданим 13.01.2017р. на виконання рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 24.11.2016р. у справі №474/542/16-ц за позовом заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - стягувач) до ОСОБА_2 (далі - боржник) про знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомості, яким боржника зобов`язано знести самочинно збудовані об`єкти нерухомості, а саме господарську будівлю розміром 3,5x4 м, баню з кімнатою відпочинку розміром 9x5 м, літній табір для випасання худоби розміром 15x30 м, розташовані в межах території Врадіївської селищної ради за межами населеного пункту на земельній ділянці за кадастровим номером 103:000:0068.

24.09.2019р. державним виконавцем прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст.37 Закону України Про виконавче провадження (далі - Закон), оскільки стягувач не здійснив фінансування витрат виконавчого провадження.

На думку скаржника дії та рішення державного виконавця про повернення стягувачу виконавчого документа від 13.01.2017р. у справі №474/542/16-ц суперечать вимогам законодавства, тобто є неправомірними з огляду на приписи ст.ст. 42, 43 Закону, згідно яких стягувач зобов`язаний додатково здійснити авансуванні витрат на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі лише у разі, якщо такі витрати або виготовлення технічної документації на майно, перевищують суму сплаченого авансового внеску. Витрати виконавчого провадженню органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, тобто, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Скаржник також посилається на рішення Конституційного Суду України від 15.05.2019р. у справі №3-368/2018(5259/18), згідно якого положення ч.2 ст.26 Закону щодо авансування початку виконавчих дій визнано неконституційними.

В контексті вищевикладеного скаржник зазначає, що оскільки державним виконавцем розмір витрат, необхідних для залучення суб`єктів господарювання на платній основі з метою вчинення виконавчих дій, не встановлено, такого суб`єкта не визначено, а відтак, вирішення питання про наявність у стягувача можливості здійснити авансування послуг суб`єкту господарювання, є передчасним.

При цьому, скаржник вказує на те, що державний виконавець не виконав вимоги ч. 2 ст. 37 Закону, оскільки останнім не складено акт про відмову стягувача здійснити додаткове авансування витрат виконавчого провадження.

Також скаржник зазначає, що державний виконавець, в порушення приписів ст. 28 Закону, не довів до відома учасникам виконавчого провадження постанову від 24.09.2019р. про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні №53254513 та не направив останню рекомендованим поштовим відправленням на їх адреси.

23.12.2019р. державний виконавець подав до суду заперечення на скаргу, в яких вказує про виконання ним всіх виконавчих дій передбачених ст.63 Закону. Посилаючись на ч.1, п.20 ч.3 ст.18, п.4 ч.1 ст.37, ч.ч.1 та 3 ст.43 Закону державний виконавець стверджує, що у зв`язку з відмовою стягувача проавансувати додаткові витрати, він виносячи постанову про повернення виконавчого документа стягувачу діяв в межах Закону та керувався Законом України Про виконавче провадження.

23.12.2019р. скаржник звернувся до суду із заявою про зміну вимог скарги, в якій просить:

- визнати дії державного виконавця щодо винесення 24.09.2019р. у виконавчому провадженні №53254513 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу неправомірними;

- визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.09.2019р. у виконавчому провадженні №53254513, винесену державним виконавцем;

- зобов`язати державного виконавця відновити виконавче провадження №53254513 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомості.

У вказаній заяві, на обґрунтування вимог скарги, скаржник додатково посилається на приписи Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012р., та Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №554 від 29.04.2004р., вказуючи на те, що проведення робіт по знесенню об`єкту нерухомого майна повинно було проводитися виключно за рахунок коштів Державного бюджету.

Крім того, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 15.05.2019р. у справі №3-368/2018(5259/18) скаржник стверджує, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу прийнята на підставі норми Закону, яка визнана неконституційною.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав вимоги скарги з підстав зазначених в останній та просив її задовольнити в повному обсязі.

Державний виконавець в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні скарги з підстав зазначених у письмових запереченнях.

Представник стягувача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст.128-130 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив.

Боржник в судовому засіданні заперечив щодо вимог скарги та просив відмовити в її задоволенні з підстав зазначених державним виконавцем.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на вищевикладене суд визнав за можливе розглянути скаргу за відсутності представника стягувача.

Заслухав доводи учасників судового розгляду, дослідив матеріали скарги та надані сторонами матеріали виконавчого провадження №53254513 судом встановлено наступне.

24.11.2016р. Врадіївським районним судом Миколаївської області прийнято рішення у справі №474/542/16-ц за позовомзаступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державна інспекція сільського господарства в Миколаївській області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області, про знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомості (далі - судове рішення).

Вказаним судовим рішенням позов задоволено та зобов`язано боржника знести самочинно збудовані об`єкти нерухомості, а саме господарську будівлю розміром 3,5 х 4 м, баню з кімнатою відпочинком розміром 9 х 5 м, літній табір для випасання худоби розміром 15 х 30 м, розташовані в межах території Врадіївської селищної ради за межами населеного пункту на земельній ділянці за кадастровим номером :03:000:0068.

13.01.2017р. Врадіївським районним судом Миколаївської області на виконання судового рішення видано виконавчий лист.

19.01.2017р. державним виконавцем винесено постанову ВП №53254513 про відкриття виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим листом №474/542/16-ц.

19.03.2018р. державний виконавець звертався до стягувача із запитом за №2150, в якому просив терміново надати вичерпну інформацію про вартість виготовлення документів на проведення демонтажу (знесення) вищезазначених самочинно збудованих об`єктів нерухомості.

12.11.2018р. державний виконавець звертався до стягувача із запитом за №7860, в якому просив стягувача повідомити про можливість проавансувати витрати на залучення об`єктів господарювання на платній основі для проведення підготовки та здійснення знесення об`єктів нерухомості в казаних у рішенні суду. А також попереджав, що в разі нездійснення авансування, вказаних витрат виконавчого провадження, виконавчий документ буде повернуто на підставі п.4 ст.37 Закону.

При цьому слід відмітити, що вказаний лист не містить зазначення жодної суми чи розрахунку витрат виконавчого провадження, переліку робіт необхідних для проведення підготовки та здійснення знесення об`єктів нерухомості, найменування суб`єкта господарювання залученого до виконання вказаних робіт. До листа також не долучено жодних процесуальних чи інших документів щодо вирішення вказаного питання.

Вказана інформація також відсутня і в матеріалах виконавчого провадження наданих державним виконавцем суду для огляду в судовому засіданні.

Листом №6701/0/05-47/3-18 від 10.01.2019р. стягувач повідомив державного виконавця про відсутність можливості проавансувати зазначені витрати, а також посилаючись на ч.2 ст.26 Закону зазначив про звільнення державних органів від сплати авансового внеску.

24.09.2019р. державним виконавцем винесено постанову ВП №53254513 про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст.37 Закону, оскільки стягувач не здійснив фінансування витрат виконавчого провадження. При чому матеріали виконавчого провадження не містять документи на підтвердження виконання державним виконавцем приписів ст.28 Закону щодо направлення учасникам виконавчого провадження даної постанови рекомендованим поштовим відправленням.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1 та 2 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст.76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Так, зокрема ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.74 Закону України Про виконавче провадження (далі - Закон) передбачено право сторін, інших учасників та осіб на оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст.1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У відповідності до ст.7 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.1 та п.20 ч.2 ст.18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача.

Авансування стягувачем початку виконавчих дій передбачалося ч.2 ст.26 Закону, положення якої рішенням Конституційного Суду України від 15.05.2019р. у справі №3-368/2018(5259/18) визнано неконституційними.

Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями ч. 2 ст.26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3,8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 1291 Конституції України.

Тобто, вказаним рішенням визнано неконституційним лише ч.2 ст.26 Закону щодо авансування початку примусового виконання судового рішення під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження, а не положення ст.43 Закону щодо авансування додаткових витрат під час здійснення примусового виконання судового рішення у вже відкритому виконавчому провадженні.

Таким чином, доводи скаржника, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу прийнята на підставі норми Закону, яка визнана неконституційною є безпідставними та необґрунтованими.

Водночас, ч.ч.1-3 ст.42 Закону визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Згідно ч.1 ст.43 Закону, у разі якщо витрати на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, виготовлення технічної документації на майно, здійснення витрат на валютообмінні фінансові операції та інших витрат, пов`язаних із перерахуванням коштів, перевищують суму сплаченого авансового внеску, стягувач зобов`язаний додатково здійснити авансування таких витрат.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.37 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

При чому, ч.2 вказаної статті Закону передбачено, що про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт.

В свою чергу, згідно п.п.4-6 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012р. (далі - Інструкція), у разі потреби для проведення чи організації виконавчих дій виконавець має право залучити суб`єктів господарювання.

Залучення виконавцем інших органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб, фізичних осіб при примусовому виконанні рішень здійснюється у разі, якщо їх присутність може сприяти своєчасному й повному виконанню рішень.

Залучення у виконавчому провадженні відповідних органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та фізичних осіб (крім понятих) здійснюється виконавцем шляхом винесення постанови про залучення цих осіб.

У цій постанові обов`язково зазначаються опис причин, що зумовили необхідність залучення, час та місце здійснення виконавчих дій, а також інші необхідні відомості.

Копія постанови надсилається відповідному органу, установі, організації, суб`єкту господарювання, особі не пізніше наступного дня з дня її винесення, але не пізніше ніж за три дні до запланованих заходів.

Згідно п.п.1-3 розділ VI Інструкції, фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.

Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004р. №554.

Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Відповідно до п.п.2 та 3 Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004р. №554, кошти використовуються органами державної виконавчої служби для організації та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а саме для оплати послуг експертів, суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.

Використання коштів здійснюється виключно в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду з урахуванням внесених до них змін.

Пунктом 6 розділу І Інструкції, визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст.28 Закону передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Таким чином, з огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства, вбачається чіткий алгоритм дій виконавця щодо вирішення питання про залучення суб`єктів господарювання для проведення чи організації виконавчих дій на платній основі.

Так, у разі наявності потреби у залученні суб`єктів господарювання для проведення чи організації виконавчих дій, виконавець:

- виносить постанову, в якій обов`язково зазначаються опис причин, що зумовили необхідність залучення, час та місце здійснення виконавчих дій, а також інші необхідні відомості. Копія постанови надсилається відповідному органу, установі, організації, суб`єкту господарювання, особі не пізніше наступного дня з дня її винесення, але не пізніше ніж за три дні до запланованих заходів;

- після визначення розміру витрат на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, виготовлення технічної документації на майно, здійснення витрат на валютообмінні фінансові операції та інших витрат, пов`язаних із перерахуванням коштів, державний виконавець, згідно приписів ст.43 Закону, звертається до стягувача щодо додатково здійснення авансування таких витрат;

- у разі здійснення авансування таких витрат, після проведення необхідних виконавчих дій виконавець виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Вказана постанова, в силу приписів ст.43 Закону, доводиться до відома стягувача в порядку визначеному ст.28 Закону;

- після вчинення вказаних дій та відмови стягувача проавансувати додаткові витрати виконавець, відповідно до ч.2 ст.37 Закону, складає акт про таку відмову, і лише після цього виносить постану про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з нездійсненням авансування витрат виконавчого провадження, передбачених ст.43 Закону.

В судовому засіданні при дослідженні матеріалів виконавчого провадження встановлено, що державний виконавець не вживав жодних заходів щодо залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, не приймав жодних постанов щодо цього питання, не склад акт про відмову стягувача проавансувати додаткові витрати, а також не направив учасникам виконавчого провадження постанову про повернення виконавчого документа рекомендованим поштовим відправленням як того вимагає ст.28 Закону.

З огляду на вищевикладене в сукупності вбачається, що державний виконавець приймаючи на підставі п.4 ч.1 ст.37 Закону постанову про повернення виконавчого документа стягувачу порушив вимоги Закону та Інструкції.

Таким чином, вимоги скарги в частині визнання дій державного виконавця щодо винесення 24.09.2019р. у виконавчому провадженні №53254513 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та в частині визнання останньої незаконною та її скасування є законними, обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

В частині вимог скарги щодо зобов`язання державного виконавця відновити виконавче провадження №53254513 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомості слід зазначити наступне.

Згідно ч.ч.1 та 2 ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу, якою у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Водночас ч.1 ст.41 Закону визначено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Отже, ч.1 ст.41 Закону, яка є імперативною нормою, чітко визначено наслідки скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, тобто відновлення виконавчого провадження здійснюється постановою виконавця, а не судовим рішенням за результатами розгляду скарги на постанову про повернення виконавчого документа.

В свою чергу, у разі недотримання державним виконавцем приписів ч.1 ст.41 Закону, учасники виконавчого провадження не позбавленні права звернутися до суду з відповідною скаргою.

Таким чином, оскільки скарга не містить жодних доводів чи доказів щодо порушення державним виконавцем приписів ч.1 ст.41 Закону, та з урахуванням обставин встановлених під час судового розгляду скарги, в апріорі не може їх містити, вимога скарги щодо відновлення виконавчого провадження є передчасною, безпідставною та необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню.

Статтею 453 ЦПК України визначено, що про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 259, 260, 273, 447-451 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Скаргу заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Сілецької О. на дії та рішення головного державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Назаренка Юрія Васильовича, який наданий час є головним державним виконавцем Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), - задовольнити частково.

Визнати дії головного державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Назаренка Ю.В., який наданий час є головним державним виконавцем Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо винесення 24.09.2019р. у виконавчому провадженні №53254513 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу неправомірними.

Визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.09.2019р. у виконавчому провадженні №53254513, винесену головним державним виконавцем Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Назаренком Ю.В., який наданий час є головним державним виконавцем Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В задоволенні вимог скарги в частині зобов`язання державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Назаренка Ю.В., який наданий час є головним державним виконавцем Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відновити виконавче провадження №53254513 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомості - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Врадіївський районний суд Миколаївської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст складено та підписано 24.02.2020р.

Суддя Ф.Г. Сокол