КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/3471/19 Головуючий у І інстанції - Петренко Н.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/1959/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Покраси В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, розірвання шлюбу,-

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 01.09.2012 року та розірвання шлюбу. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 04.07.1992 року був укладений шлюб між ним та ОСОБА_2 , який зареєстований у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених, запис № 1635. З 2008р. по сьогодні відповідач ніде не працює. Через конфлікти, суперечки, непорозуміння та ревнощі орієнтовно після 2010р. спільне життя стало неможливим та нестерпним. Кожен мав свої погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв`язку з цим, шлюбні стосунки були фактично припинені, з вересня 2012 року почали жити окремо. Після чого позивача з відповідачем не пов`язував спільний побут, були відсутні будь-які взаємні права та обов`язки. Сторони не вирішували спільно важливі питання життя сім`ї, не дбали спільно про матеріальне забезпечення сім`ї, оскільки сім`я перестала існувати. Факт окремого проживання та припинення шлюбних відносин підтверджує і відповідач у позовній заяві про поділ майна подружжя та розірвання шлюбу, у якій зазначила про те, що позивач та відповідач тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет та не підтримують шлюбних стосунків. З відповідачем спілкувались тільки з питань, що стосуються виключно потреб утримання дітей. З 2014року проживає з іншою жінкою- ОСОБА_4 , що підтверджується фотографіями спільних подорожей - влітку 2014р. та 2015р. До суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя не звертались, оскільки майно набуте у шлюбі , за спільним рішенням не ділили, оскільки маємо двох доньок, яким це майно в подальшому буде належати. Проте, в супереч домовленостям, відповідач у 2018 році звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20 листопада 2019 року позов задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04 липня 1992 року Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених, актовий запис №1635 розірвано. Прізвище після розірвання шлюбу залишено відповідачу « ОСОБА_2 ». В задоволенні вимог про встановлення факту окремого провадження відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про встановлення факту окремого проживання задовольнити .

Апеляційну скаргу мотивував тим, що судом першої інстанції не взято до уваги покази свідків ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , які підтверджували факт його не проживання однією сім`єю і вказували на те, що він проживав за іншою адресою аніж відповідач. Зазначає, що відповідачкою при зверненні до Святошинського районного суду м.Києва з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя в позовній заяві фактично визнано факт не проживання однією сім`єю зазначивши, що тривалий час ми не проживаємо разом, не ведемо спільного господарства, маємо окремий бюджет та не підтримуємо шлюбних стосунків.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване та відповідає матеріалам справи. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що критично ставиться до свідчень свідків, оскільки данні свідки не можуть надати показання обставин, свідками яких вони не могли бути.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених, запис № 1635.

Постановляючи рішення про розірвання шлюбу, суд виходив з того, що збереження шлюбу сторін буде суперечити інтересам позивача.

В частині встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбним відносин, судом встановлено, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він колишній водій позивача, був закріплений за начальником оздоровчого комплексу Нацбанку, де працював на той час ОСОБА_3 .. До вересня 2012р. відвозив його за адресою: АДРЕСА_1 , декілька разів на місяць. З січня 2014р. відвозив за адресою: АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є чоловіком сестри позивача. Зазначив, що позивач переїхав жити до сестри по АДРЕСА_3 з вересня 2012р. і сказав, що його вигнала дружина з квартири та проживав з ними до січня 2015р. Потім він зустрів іншу жінку та переїхав жити до неї.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд не взяв до уваги покази свідків, оскільки з їх пояснень не можливо встановити факт щодо не проживання сторін з 2012 року.

Також долучені до матеріалів справи фотокартки відпочинку позивача з іншими особами не є належним та допустимим доказом факту не проживання позивача та відповідача з 2012 року, оскільки на них відсутні цифрові дати та неможливо ідентифікувати осіб.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Статтями 76-79 цього Кодексу встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування та, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із вимогою про встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбним відносин.

Згідно ст. 315 ЦПК України, суд встановлює факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При розірванні шлюбу може мати місце такий факт як фактичне припинення шлюбних відносин, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а не навпаки, як просить позивач.

При встановленні факту фактичного припинення шлюбних відносин, суд з`ясовує коли сторони припинили вести спільне господарство, час з якого сторони не вели спільного сімейного бюджету та спільно вирішувати побутові проблеми.

Для встановлення вказаних обставин, що є предметом доказування для встановлення такого факту, позивачем суду доказів взагалі не надано.

Надано позивачем лише докази на підтвердження своїх вимог щодо окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбним, проте самі тільки докази окремого проживання позивача не є достатнім для визнання факту фактичного припинення шлюбних відносин.

Крім того відповідач такого факту не визнає, а з наданих доказів встановити, що саме з 01 вересня 2012 року позивач проживає окремо від сім`ї встановити неможливо.

За таких обставин, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову як необгрунтованому і доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки не підтверджуються ні належними, ні допустими доказами.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко