Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 695/3487/15-ц

провадження № 61-45770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова В. А.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 червня 2018 року у складі головуючого-судді Середи Л. В. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 11 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 13 червня 2014 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 50 812,80 грн з кінцевою датою погашення 16 червня 2018 року.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 16 лютого 2016 року, становить 77 522,93 грн та складається з: заборгованості за кредитом - 47 962,84 грн; заборгованості за процентами - 10 833,97 грн; комісії 16 326,12 грн; штрафу - 2 400 грн та яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 травня 2017 року до участі у справі в якості процесуального правонаступника Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Альфа-Банк» залучено ТОВ «Кредитні ініціативи».

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору, укладеного 13 червня 2014 року між нею та банком.

Позов мотивовано тим, що при підписанні кредитного договору, було порушено її права, оскільки не було ознайомлено з усіма умовами кредитного договору, не надано детальної інформації про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту. Крім того, примірники договору, що містяться в матеріалах справи, не містять її підпису. Більшість із пунктів вказаного кредитного договору віддруковані шрифтом, який практично робить неможливим прочитання вказаного договору та утруднює ознайомлення позивача з істотними умовами договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотінського міськрайонного суду Черкаської області від 20 червня 2018 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2014 року в сумі 61 196,81 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що через неналежне виконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, яка відповідно до статей 526, 626, 1048, 1054 ЦК України, підлягає стягненню з боржника. При цьому суд першої інстанції, відмовляючи ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині стягнення комісії, виходив із безпідставності її нарахування, оскільки нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконним. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, встановлених діючим законодавством, позичальника було ознайомлено з графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки, що підтверджується підписом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Золотінського міськрайонного суду Черкаської області від 20 червня 2018 року скасовано в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та розподілу судових витрат та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 . Визнано пункт 2.8.1 кредитного договору від 13 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що пункт 2.8.1 кредитного договору від 13 червня 2014 року суперечить пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 та частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України та частин третьої - п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання його недійсним. В іншій частині, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що стягнення комісії в розмірі 1,89 % від суми кредиту щомісяця є безпідставним, однак не звернули увагу на розрахунок заборгованості, який містить суми комісійної винагороди, та в якому не враховано сплату ОСОБА_1 комісійних платежів, у зв`язку з чим сума кредитної заборгованості повинна бути меншою. Також поза увагою судів залишились доводи ОСОБА_1 про те, що вона підписала лише кредитний договір (Розділ № 1 Базові умови кредитування), жодних інших угод та фінансово-кредитних документів вона не підписувала та не погоджувала їхній зміст, не ознайомлювалася ні з якими іншими додатковими умовами кредитування, зокрема, Розділом № 2 - загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» від 24 лютого 2014 року № 480, який є невід`ємною частиною кредитного договору та визначає інші істотні умови договору, зокрема, умови нарахування процентів за користування кредитом, умови здійснення платежів, умови настання відповідальності за неналежне виконання зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом та/або комісійної винагороди та/або інших платежів, що вказані в цьому договорі, а також будь-які інші умови, необхідні для врегулювання відносин між позичальником та банком. Отже, суди не врахували, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Крім того, суди не надали належної правової оцінки тому, що перед підписанням кредитного договору заявнику не було надано інформацію, передбачену пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, а також не звернули уваги на те, що Умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» не містять підпису ОСОБА_1 . При цьому суди не встановили, що саме ці умови розуміла позичальник, підписуючи заяву, а також те, що умови передбачали таку сплату щомісячних платежів на момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови не змінювалися.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року справу № 695/3487/15-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українив редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 13 червня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит, шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2013 року, укладеним між цими ж сторонами, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15,99 % річних, строком до 16 червня 2018 року.

21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно з яким право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Згідно розрахунку наданого ТОВ «Кредитні ініціативи» у ОСОБА_1 , станом на 16 лютого 2016 року, наявна заборгованість, яка становить 77 522,93 грн та складається з: заборгованості за кредитом - 47 962,84 грн; заборгованості за процентами - 10 833,97 грн; комісії - 16 326,12 грн; штрафу - 2 400 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору посилалася на те, що при укладенні кредитного договору банком порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки перед його укладенням банк не ознайомив її з усіма умовами кредитного договору, не надав детальної інформації про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту. Крім того, примірники договору, що містяться в матеріалах справи, не містять її підпису.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як правильно встановили суди умови надання кредиту та його погашення, умови нарахування та сплати процентів, порядок здійснення погашення та інші платежі визначені кредитним договором, який разом із Анкетою-заявою на отримання кредиту від 13 червня 2014 року, а також графіком погашення кредиту підписані власноручно ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на те, що вона не підписувала Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», що є підставою для визнання кредитного договору недійсним, є безпідставними, оскільки пунктом 7 кредитного договору від 13 червня 2014 року передбачено, що цей договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання сторонами розділу 1 цього договору та скріплення печаткою банку. Інші аркуші не потребують додаткового (окремого) підпису проставляння підписів сторін. Крім того, Анкета-заява на отримання кредиту та Розділ 1 кредитного договору від 13 червня 2014 року, якими визначено умови надання кредиту та його погашення, умови нарахування та сплати процентів та інших платежів, підписані ОСОБА_1 .

В той же час відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку відповідності пункту 2.8.1 кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за управління кредитом, а саме пункту 2.8.1.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову в іншій частині, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, оскільки оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та у подальшому виконувала його умови; банк надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Що стосується первісного позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18).

Пунктом 15 Загальних умов кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» передбачено, що у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримки сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи 30 вересня 2015 року на адресу боржника направлялась вимога про дострокове повернення заборгованості по кредиту, яка утворилась станом на 30 вересня 2015 року.

Отже зверненням 30 вересня 2015 року до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути заборгованість, зокрема, заборгованість за процентами, станом на 16 лютого 2016 року.

З урахуванням викладеного Верховний Суд вважає за необхідне рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову змінити, шляхом зменшення загального розміру заборгованості на розмір процентів за користування кредитом за період з 30 вересня 2015 року по 16 лютого 2016 року в сумі 2 915,27 грн. Отже загальний розмір заборгованості підлягає зменшенню з 61 196,81 грн до 58 281,54 грн. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним кредитним договору підлягають залишенню без змін, а в частині вирішення первісного позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають - зміні.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 11 вересня 2018 року в частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідальність «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити та резолютивну частину викласти в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальність «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2014 року в сумі 58 281,54 грн (п`ятдесят вісім тисяч двісті вісімдесят одна гривня 54 коп.)».

В іншій частині рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 червня 2018 року в нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко М. Ю. Тітов