Справа № 183/4002/18
№ 2/183/235/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

05 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року відкрите провадження у справі.

Ухвало суду від 29 серпня 2019 року закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті.

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що 21.04.2002 року він придбав у ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

19.03.2003 року він остаточно розрахувався з ОСОБА_4 .

В наступному, йому стало відомо, що ОСОБА_4 проживав в будинку, не маючи належним чином оформлених документів про право власності.

ОСОБА_1 зазначив, що з вищенаведених обставин він не міг оформити своє право власності на будинок, в той же час, доглядав за будинком, земельною ділянкою з моменту придбання, тобто, з квітня 2002 року.

Згодом йому стало також відомо, що власником житлового будинку була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцем ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 , яка при спілкуванні з нею повідомила, що приймати у спадщину спірний будинок не має намірів, будь-яких претензій до нього не має.

Позивач ОСОБА_1 в заяві зазначив, що він добросовісно, відкрито та безперервно користується будинком та земельною ділянкою тривалий час, в зв`язку з чим, у відповідності до ч.1 ст. 344 ЦК України він набув право власності на спірне майно за набувальною давністю.

В зв`язку з наведеним вище, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов в повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги, показав, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 в будинку АДРЕСА_1 ніколи не проживав, оскільки будинок знаходиться в нежитловому стані, потребує ремонту. В приміщення будинку він зберігає дрова, утримує в належному стані земельну ділянку (косить траву, убирає бур`яни, тощо).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позов, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги, зазначивши, що ОСОБА_1 добросовісно, відкрито та безперервно користується спірним будинком та земельною ділянкою тривалий час, в зв`язку з чим, у відповідності до ч.1 ст. 344 ЦК України він набув право власності на спірне майно за набувальною давністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, в своїй заяві просила суд розглядати справу без її участі, не заперечувала щодо задоволення вимог позивача.

Представник відповідача - Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи.

Заслухавши позивача, представника позивача, пояснення свідків, суд приходить до нижченаведеного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України.

Згідно розписки ОСОБА_6 від 21.04.2002 р., він зобов`язався продати ОСОБА_1 житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , первісний внесок отримав в сумі 4 500,00 грн.

Згідно розписки ОСОБА_6 від 15.03.2003 р., він зобов`язався продати ОСОБА_1 житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , оплату 3 000,00 грн. отримав.

Згідно розписки від 19.03.2003 р., ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 000,00 грн. за житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до акту квартального комітету № 22 від 31.05.2018 р., ОСОБА_1 користується будівлями та присадибною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 з 2002 року.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні, кожен окремо, підтвердили, що ОСОБА_1 тривалий час, з 2000 років користується будинком і земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , утримує в належному стані земельну ділянку: косить траву убирає сміття, бур`яни.

Судом встановлено, що згідно відомостей Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради», станом на 29.12.2012 р. власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності від 02.10.1970 р., зареєстрованого в БТІ 02.10.1970 р. за № 8766-62.

Встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується записом акту про смерть № 244 від 16 березня 1993 року.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 02.08.2019 р., інформація щодо спадкової справи після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 - відсутня.

Таким чином встановлено, що спадкоємці ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 не зверталися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

Незважаючи на наявність розписок, акту квартального комітету, пояснень свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Так, у відповідності до ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд не приймає до уваги розписки ОСОБА_6 про продаж позивачу спірного будинку, оскільки ОСОБА_6 не був власником зазначеного нерухомого майна, в зв`язку з чим, не мав право ним розпоряджатися.

На підставі ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17 висловила правову позицію з правовідносин за набувальною давністю.

Так, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Незважаючи на відкритість та безперервність володіння спірним нерухомим майном ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що позивачем не доведена добросовісність заволодіння зазначеним майном.

Так, ОСОБА_1 було достовірно відомо, що ОСОБА_4 не є власником нерухомого майна, також, достовірно відомо, що власником спірного майна була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в той же час, позивачем не надано доказів того, що він добросовісно заволодів чужим майном.

В зв`язку з наведеним, в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 76-81, 89, 258-259, 263-268, 315 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

-відповідач: Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, 14.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2020 року.

Суддя Д.І. Городецький