Єдиний унікальний номер 240/546/19
Номер провадження 22-ц/804/727/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут справу що виникла з кредитних правовідносин за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій подано апеляційну скаргу Акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року (головуючий у суді першої інстанції Шинкаренко А.І.),-

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 17 червня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» /надалі Банк/ просив суд стягнути з позичальника ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 69184,52грн, з яких заборгованість за кредитом 3 230,77грн, заборгованість по процентах за користування кредитом 60 921,15грн, заборгованість за пенею та комісією 1 500,00грн та штрафи в розмірі 250,00грн (фіксована частина) та 3 282,60грн (процентна складова), що утворилася станом на 30 квітня 2019 року. Існування такої заборгованості Банк пов`язував із неналежним виконанням з боку відповідача зобов`язань взятих на підставі кредитного договору від 05 грудня 2007 року.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року позов Банку задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитом в розмірі 3 230,77грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Згідно висновків суду позивачем в судовому засіданні підтверджені обставини щодо існування домовленості про розмір процентів за користування кредитними коштами визначений в заяві позичальника, однак Банк звернувся до суду за межами строків позовної давності, наслідком чого стала відмова в позові в частині цих вимог. Разом з тим, суд вважав що наявний договір не містить умов про відповідальність за порушення умов договору у вигляді пені та штрафів, та Банк в жодний інший спосіб не підтвердив що було волевиявлення позичальника з приводу наведених істотних умов договору.

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та просив ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що в суду не було підстав для відмови в задоволенні вимог щодо процентів за користування кредитом, оскільки суд не врахував що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту починається наступного дня після спливу строку дії картки.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що позичальник погоджувалась із збільшенням відсотків по кредиту та не зверталася до Банку із вимогами про розірвання договору.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, за відсутності представника Банку який просив розглянути справу без нього, також за відсутності відповідача повідомлено про час та місце судового розгляду належним чином, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

В копії Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку датованій 05 грудня 2007 року, на першому листі відображена інформація щодо ОСОБА_1 , визначено кредитний ліміт в розмірі 500,00грн та базову процентну ставку по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості, однак відсутня можливість упевнитись що саме зазначена особа підписала заяву в частині відомостей про ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку та просила відкрити рахунок і надати відповідні послуги, також надана Банком копія заяви не містить відомостей про те, що саме ОСОБА_1 погодилась з умовами щодо можливості збільшення процентної ставки в разі порушення зобов`язань /а.с.9/.

В розрахунку наданому Банком зазначено що за договором б/н від 05 грудня 2007 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30 квітня 2019 року мається заборгованість в загальному розмірі 69 184,52грн, з яких заборгованість за кредитом 3 230,77грн, несплачені проценти за прострочену заборгованість 60921,15грн, нарахована комісія 1 500грн та заборгованість по штрафах 3532,60грн /розрахунок а.с.5-8/.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг наданий Банком не містить відмітки про ознайомлення з ним ОСОБА_1 та підпису останньої /а.с.9-15/.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції зробив висновок про те, що Банк та позивач уклали договір шляхом підписання заяви позичальника та суд вважав що є підтвердженими обставини щодо розміру отриманого позичальником кредиту який визначений в наданому Банком розрахунку заборгованості, і наведені обставини не оскаржені сторонами та не можуть бути предметом перевірки в суді апеляційної інстанції.

В частині вимог про стягнення процентів за користування кредитом, які стали предметом апеляційного оскарження суд вважав, що сторони не погоджували умов щодо збільшення розміру процентної ставки та безпідставне нарахування процентів поза межами строків кредитування.

Та згідно висновків суду підтверджені обставини щодо права Банку на отримання від позичальника відсотків за період з 05 грудня 2007 року по 31 березня 2018 року в загальному розмірі 4432,62грн. Однак рішенням суду встановлено що сплата процентів за кредитним договором визначена в ньому як щомісячні платежі та перебіг строків позовної давності починається після чергового місячного платежу що мав місце 18 травня 2015 року та суд вважав, що звернення Банку до суду з позовом 17 червня 2019 року відбулось поза межами строків позовної давності, внаслідок чого відмовив в стягненні процентів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права щодо вимог про стягнення процентів за договором кредиту в задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі - без встановлення відповідних фактів.

За недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо погодження позичальником ОСОБА_1 умов договору про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, ознайомлення позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, дії позивача щодо зміни умов та одностороннє тлумачення істотних умов не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Вираження волі ОСОБА_1 відбулось вчиненням певних дій, та суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що відсутні докази направленості волі та погодження сторони договору умов щодо збільшення процентної ставки за користування коштами, та умов з цього приводу відображених в Правилах надання банківських послуг.

Отже зміст зобов`язання в наведеному договорі викладено досить обмежено, оскільки системний аналіз Анкети-заяви дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до отримання коштів, які позичальник зобов`язаний повернути в несплаченій частині.

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи не містять належних доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з Умовами та Правилами надання споживчого кредиту та відсутність підпису відповідача фактично надає можливість Банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Також, виходячи із наданої стороною копії заяви, обставини щодо відсутності можливості упевнитись що саме ОСОБА_1 погодилася з Умовами та Правилами надання споживчого кредиту та можливості суду переконатись в тому з приводу яких відносин була складена Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та хто ознайомлений з такою довідкою і чиїм підписом вона скріплена - не дають підстав для висновку відмінного від того до якого дійшов суд першої інстанції.

Разом з тим, зазначення в заяві позичальника про ознайомлення позичальника з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження обставин щодо обґрунтованості нарахування заборгованості за процентами в збільшеному розмірі.

У відповідності до положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 5 ст. 81 ЦПК України/.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши факт неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором та дійшовши висновку про наявність заборгованості із процентів, суд апеляційної інстанції виходить із розрахунку розміру процентів визначеному судом першої інстанції.

Разом з тим, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення чинного законодавства щодо позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюється дією саме цієї статті.

Із матеріалів справи вбачається, що останнє погашення заборгованості відповідач здійснила 18 травня 2015 року, а Банк звернувся до суду лише в 17 червня 2019 року тобто використав своє право за межами строків позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити у позові з цих підстав, встановивши, що позивачем Банком строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, при цьому судом враховано, що відповідачем під час розгляду в суді першої інстанції в додаткових поясненнях від 29 серпня 2019 року та у заяві від 21 листопада 2019 року заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Таким чином, Банк на який покладено обов`язок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні не підтвердив належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин через які цей строк пропущено, також Банком не надано доказів з приводу переривання строків давності.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Виходячи з наведених обставин що підтверджені в судовому засіданні суд апеляційної інстанції позбавлений можливості із дотримання положень цивільного процесуального законодавства з`ясувати інші обставини у справі, оскільки заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права які би призвели до ухвалення незаконного рішення, та саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції в частині доводів що стали предметом апеляційного оскарження виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині позовних вимог про стягнення процентів у задоволенні яких судом відмовлено здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року.

Судді: