Ухвала

24 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 465/11748/13-ц

провадження № 61-7800св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Західуніверсал плюс»,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Львівська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівської міської ради на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західуніверсал плюс» (далі - ТОВ «Західуніверсал плюс») про стягнення заборгованості за договором позики, у якому просила стягнути з ТзОВ «Західуніверсал плюс» 214 795,00 грн заборгованості за договором позики від 11 квітня 2013 року, з яких 199 825,00 грн основного боргу та 14 970,00 грн процентів.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «Західуніверсал плюс».

1. Відповідач визнає свій борг перед позивачем у сумі 26 873,00 дол. США (25 000,00 дол. США основного боргу і 1 873,00 дол. США процентів), що на час пред`явлення до нього позову еквівалентно 214 795,00 грн.

2. У зв`язку з неможливістю сплати відповідачем позивачу 214 795,00 грн боргу за договором позики від 11 квітня 2013 року відповідач у рахунок погашення такого боргу передає, а позивач приймає у власність належні відповідачу нежитлові будівлі магазинів: позначені в технічному паспорті літ. «Б-1» площею 68,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; позначені у технічному паспорті літ. «В-1» площею 192,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ; площею 196,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 .

3. У зв`язку з укладенням мирової угоди, визнати право власності за ОСОБА_1 на: нежитлову будівлю магазину, позначену в технічному паспорті літ. «Б-1» площею 68,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю магазину, позначену в технічному паспорті літ. «В-1» площею 192,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю магазину площею 196,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 .

4. Понесені позивачем судові витрати відповідачем не відшкодовуються.

5. Інших претензій по позиці за договором позики від 11 квітня 2013 року сторони одна до одної не мають.

Провадження у цивільній справі закрито.

Визнаючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив із того, що мирова угода відповідає вимогам чинного законодавства, не суперечить інтересам сторін, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб і сприяє добровільному вирішенню спору між сторонами.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 24 липня 2018 року Львівська міська рада подала до суду апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року поновлено Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження ухвали Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2014 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року клопотання ТОВ «Західуніверсал плюс» задоволено. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2014 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що передумовою вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою таких осіб, як прокурор, орган державної влади чи органи місцевого самоврядування, поданою після 15 грудня 2017 року, на рішення, ухвалене судом до набрання чинності новою редакцією ЦПК України з 15 грудня 2017 року, є розгляд та вирішення питання розповсюдження присічного річного строку для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на судові рішення суду першої інстанції, визначеного статтями 294, 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Саме такий правовий висновок щодо правильного застосування норм процесуального права, передбачених у статті 93 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), та підпункті 9 пункту 1 та підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які є аналогічними за змістом статтям 294, 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), та підпункту 6 пункту 1 та підпункту 13 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2018 року у справі № 17/019-12, який згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України повинен враховуватися судами. Тобто, у цьому випадку на Львівську міську раду, як орган місцевого самоврядування, поширюється присічний річний строк для подання апеляційної скарги, який з урахуванням моменту оголошення оскаржуваної ухвали закінчився 15 квітня 2015 року (тобто до дати набрання чинності новим ЦПК України), а зі скаргою Львівська міська рада звернулася 24 липня 2018 року, тобто, поза межами цього строку, що в свою чергу, передбачало відмову у відкритті апеляційного провадження.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У квітні 2019 року Львівська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року, в якій просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Вказує на те, що порушення прав Львівської міської ради полягає у тому, що нежитлові будівлі, на які визнано право власності на підставі ухвали суду від 16 квітня 2014 року, розміщені на землях комунальної власності. Львівська міська рада не приймала рішень щодо відведення земельних ділянок для будівництва на них об`єктів нерухомості, а виключно для обслуговування малих архітектурних форм. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що перехідні положення стосуються тільки строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, але не до порядку відкриття або відмови у відкритті апеляційного провадження у справі. Вказане свідчить, що при вирішенні спору, суд апеляційної інстанції повинен керуватись нормами ЦПК України, які діють на момент вирішення зазначеного питання. Згідно з частиною другою статті 358 чинного ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Суд апеляційної інстанції не врахував, що апелянт не був залучений до участі у справі, не був повідомлений про час та місце розгляду справи. Крім того, в порушення норм ЦПК України суд послався на пункт 13 Перехідних положень ЦПК України, які стосуються виключно строків апеляційного оскарження, але не регулюють питання закриття апеляційного провадження, з огляду на те, що строки апеляційного оскарження передбачені статтею 354 ЦПК України, а питання закриття апеляційного провадження - 362 ЦПК України, тобто у різних статтях Кодексу. Також, закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції послався на частину третю статті 297 ЦПК України, яка на момент прийняття оскаржуваної ухвали втратила чинність внаслідок набрання чинності новою редакцією ЦПК України.

Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західуніверсал плюс» про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року призначити до судового розгляду на 04 березня 2020 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
І. Ю. Гулейков Г. І. Усик