ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року

м.Суми

Справа №592/2897/20

Номер провадження 22-ц/816/2291/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 вересня 2020 року в складі судді Костенка В.Г., постановлене в м. Суми, повний текст судового рішення складене 23 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати відповідача такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги мотивував тим, що він працював в об`єднаному будівельному тресті «Сумижитлобуд», де з 28.11.1990 року перебував на обліку для отримання житла. У липні 1992 року йому було надано службову квартиру АДРЕСА_2 , в якій він зареєстрований та проживає. Зазначає, що він є основним наймачем вказаного житла, сплачує комунальні послуги та здійснює у квартирі поточні ремонти. Іншого житла в нього немає. Вказує, що у даній квартирі прописаний він, разом із своєю колишньою дружиною ОСОБА_2 , шлюб з якою було розірвано 13.02.2008 року. Відповідачка у спірній квартирі не проживає протягом останніх десяти років, комунальні платежі не сплачує, квартиру не утримує. Зазначає, що реєстрація відповідачки в квартирі створює йому перешкоди в користуванні житловою площею та позбавляє його права на оформлення житлової субсидії.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що позивачка залишила спірну квартиру та виїхала на постійне місце проживання у інше місце. Крім того, сторонами по справі було визнано, що між ними існують суперечки щодо користування спірної квартири, відповідачка мала там свої речі та меблі.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне встановлення фактичних обставин справи та порушення норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не звернув увагу на те, що позивачка з 2010 року переїхала до квартири своїх батьків, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначає, що кожного разу як він повертався до спірної квартири відповідачка приїздила та влаштовувала сварки. Зазначає, що реєстрація відповідачки у спірній квартирі створює йому перешкоди в користуванні його житловою площею, він не може привести квартиру в придатний для проживання стан, а також можливості отримати житлову субсидію. Вказує, що відповідачка не сплачує рахунки за комунальні послуги. Крім того, відповідачка набула у власність в порядку спадкування ? частину квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка належала її батькам. Зазначає, що відповідачка не надала до суду доказів того, що вона проживає саме у спірній квартирі та в ній наявні її речі, а тому наявні підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі та зазначає, що до січня 2020 року вона постійно проживала у спірній квартирі та наміру змінювати місце проживання не мала. Зазначає, що з часу розірвання з шлюбу з позивачем, вона з ним не спілкувалася. Останній забрав речі із спірної квартири та в ній не проживав багато років. В січні 2020 року позивач вибив вхідні двері в квартиру та у підвальне приміщення звідки повикидав її речі, з приводу чого вона зверталася до поліції. Наразі позивач змінив замки до спірної квартири, через що доступу до приміщення квартири вона не має. Просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Сторони прибули в судове засідання.

Позивач підтримав доводи апеляційної скарги і просив задовольнити.

Відповідач просила рішення залишити без змін, оскільки у 2018 -2019 роках вона також оплачувала комунальні послуги, але на даний час її матеріальне становище погіршилося, тому припинила нести такі витрати. ЇЇ тимчасове проживання у квартирі батьків пов`язане з тим, що відповідач замінив вхідні двері у квартиру, не надав їй ключів, викинув її речі з приміщення квартири, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до виписки із спільної постанови адміністрації та об`єднаного комітету профспілки тресту «Сумижилстрой» (протокол № 20) від 20.11.1990 року ОСОБА_1 взято на облік для отримання житлової площі (а.с. 8). У липні 1992 року йому були надана службова однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . З 28.07.1992р. сторони постійно зареєстровані в приміщенні однокімнатній квартири.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.04.2006р. розірвано шлюб між сторонами, про що 13.02.2008р. складеного актовий запис №156 і 03.07.2020р. позивачу видано свідоцтво про розірвання шлюбу Сумським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)( а.с. 9,11)

З представлених позивачем квитанцій щодо сплати комунальних послуг та послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території судом встановлено, що позивач поніс з грудня 2019 по лютий 2020 року такі витрати (а.с. 15-39).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідач ОСОБА_2 успадкувала після смерті свого батька належну йому 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 102).

Вимоги позову позивачем обґрунтовані з посиленням на норми статей 71,107 ЖК УРСР.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Згідно ст.123 ЖК УРСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

В судовому засіданні позивач не заперечив проти вирішення судом заявленого ним спору на підставі саме ст. 107 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до статті 122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно із статтею 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, пенсіонерів по старості.

Таким чином, право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, відповідачем, всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не було надано суду жодних доказів того, що відповідач фактично вибула із спірної квартири та обрала для себе інше місце постійного проживання.

Відмовляючи у задоволені позову місцевий суд правильно виходив з того, що сам факт вибуття відповідача на постійне місце проживання в квартиру, де вона успадкувала 1/2 частину, не знайшов свого підтвердження в суді.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що фактично доказом вибуття відповідача із спірної квартири та проживання за іншою адресою є та обставина, що останньою була успадкована 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 , бо факт наявності у відповідача в приватній власності частини житла не може свідчити про те, що це житлове приміщення є місцем її постійного проживання. В судому засіданні її заперечення щодо неможливості потрапити у квартиру з січня 2020 року у зв`язку із відсутністю ключів від замінених вхідних дверей позивачем не спростовано.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову через недоведеність факту вибуття відповідача на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, як цього вимагає ч.2 ст. 107 ЖК УРСР. Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду і визнає доводи апеляційної скарги безпідставними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко