Ухвала

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 520/13728/14-ц

провадження № 61-16783ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 рокуза нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року, вказаний позов задоволено.

Встановлено безоплатний постійний земельний сервітут у вигляді користування чужою земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1 , та розташована на АДРЕСА_1 , розміром 9,6 кв. м, вздовж стіни житлового будинку літ. «Б» та стіни прибудови літ. «б», яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що є суміжними із земельною ділянкою ОСОБА_1 , межі якого описуються наступним чином відповідно до точок, які відображені у графічному відображенні малюнку № 1 висновку судової будівельної експертизи від 27 червня 2017 року № 067/2017.

Зобов`язано ОСОБА_1 знести за особистий рахунок тимчасову дерев`яну самочинну споруду, яка влаштована без будівництва фундаменту та знаходиться між будинком на АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та будинком на АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , як таку, яка знаходиться у місці встановлення земельного сервітуту та перешкоджає виконанню будівельних робіт та користування земельним сервітутом.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою площею 386 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_2 , шляхом надання згоди на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 386 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 відновити межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться у фактичному користуванні та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , шляхом перенесення огорож (парканів) відповідно до меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , які встановлені кадастровим планом земельної ділянки, що наявний у додатку до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22 липня 2015 року № НВ-015 та позначено у графічному відображені малюнку № 4 синім кольором площею 0,19 кв. м та жовтим кольором площею 16,84 кв. м.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року. За результатами перегляду вказаного рішення за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 просила у задоволенні позову відмовити.

Заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 рокумотивована тим, що в обґрунтування судового рішення від 31 жовтня 2017 року суд послався на висновок експерта від 27 червня 2017 року № 063/2017. Одним із документів, який був проаналізований судовим експертом та поставлений в основу висновку такої експертизи, є витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22 липня 2015 року № НВ-015. 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 отримала витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 щодо своєї земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У додатку до вказаного витягу зазначена конфігурація земельної ділянки ОСОБА_4 , яка суттєво відрізняється від конфігурації земельної ділянки на підставі витягу від 22 липня 2015 року № НВ-015. При цьому, у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , зазначено, що останній надано копії архівних матеріалів, які підтверджують незмінність меж земельної ділянки з моменту її приватизації чоловіком ОСОБА_5 . Тобто, фактичні межі вказаної земельної ділянки, що приватизована в 1997 році, до теперішнього часу не змінювалися. Вказані обставини встановлені при виготовленні технічної документації із землеустрою на замовлення ОСОБА_1 у 2019 році. Водночас, при виготовленні технічної документації у 2010 року допущена помилка у межах вказаної земельної ділянки і відповідні межі у витягу від 22 липня 2015 року № НВ-015, на який посилався суд під час винесення судового рішення та судовий експерт під час проведення експертизи, є неправильними. Правильні межі земельної ділянки внесені до земельного реєстру тільки 19 грудня 2019 року і проілюстровані у витязі від 19 грудня 2019 року № НВ-019.

Вказані обставини є істотними для справи, вони не були відомі та встановлені судом, і також не були відомі ОСОБА_1 . Такі обставини вже існували під час ухвалення судового рішення від 31 жовтня 2017 року, оскільки помилка була наявна, однак не виправлена та межі земельної ділянки з 1997 року по теперішній час не змінювалися. При цьому, заявник зазначає, що вказані обставини не були їй відомі та підтвердити їх належними та допустимими доказами стало можливо тільки після виправлення таких помилок 19 грудня 2019 року на підставі реєстрації технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Також як нововиявлену обставину ОСОБА_1 зазначала той факт, що рішенням Одеської міської ради від 10 червня 2015 року № 6756-VI ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . 10 січня 2019 року здійснений геодезичний звіт, який підтвердив, що межі земельної ділянки не змінювалися з 1956 року, що відповідає плану розділу домоволодіння. ОСОБА_1 вказувала, що частина земельної ділянки, яка вказана у графічному малюнку № 4 експертного висновку синім кольором, площею 0,19 кв. м, та жовтим кольором, площею 16,84 кв. м, ніколи не знаходилися у фактичному користуванні позивачів, а є складовою частиною земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовлено.

10 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 рокута постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати.

Розглянувши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 424, 426 ЦПК України.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі.

Частиною четвертою статті 423 ЦПК України передбачено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що обставини, на які посилається заявниця, не є нововиявленими у розумінні частини другої статті 423 ЦПК України.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на те, що розгляд заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами здійснювала суддя Васильків О. В., яка брала участь у вирішенні справи по суті, не свідчить про порушення норм процесуального права, оскільки за змістом частини п`ятої статті 37 ЦПК України не допускається участь судді у розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, якщо такий суддя брав участь у вирішенні справи, рішення в якій було у подальшому скасовано судом вищої інстанції. Враховуючи те, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року, про перегляд якого за нововиявленими обставинами подано заяву, залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року та у касаційному порядку не оскаржувалося, тому відсутні підстави для відводу (самовідводу) судді Васильків О. В.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до неправильного тлумачення заявницею норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип передбачає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду тільки тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 3.04.2008 у справі «Ponomaryov v. Ukraine», п.40).

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкоювідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик