Справа № 462/249/20 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1390/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23 листопада 2017 року його позов до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу був задоволений.

Рішення було виконане відповідачем тільки в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу по 23 листопада 2017 року, однак в частині поновлення на роботі виконано не було, що стало підставою для наступного позову.

Рішенням Залізничного районного суду від 24 січня 2019 року його позов про поновлення на роботі та виплату за вимушений прогул задоволено (№462/4294/18). Зазначене рішення змінено постановою апеляційного суду 28 жовтня 2019 року. Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем був проведений 6 грудня 2019 року. Вважає, що він має право на компенсацію йому втрат від неотримання заробітної плати відповідно до вимог ст.117, 235 КУпП.

Просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в сумі 50358 грн. та спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з тривалим порушенням його прав в сумі 20000грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилаються на те, що ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулі через невиконання рішення суду, від 23 листопада 2017 року, про поновлення на роботі до його поновлення тільки 26 липня 2018 року згідно наказу начальника КЕВ.

Коваликом П.Г. було подано другий позов, щодо виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу через невиконання рішення суду у вище зазначений період.

Суд першої інстанції 24 січня 2019 року позов задовольнив.

Судом апеляційної інстанції рішення було частково змінено 28 жовтня 2019 року де позивачу було присуджено виплата за час вимушеного прогулу через невиконання рішення суду.

Відповідач рішення суду виконав тільки 06 грудня 2019 року.

За таких обставин, позовні вимоги стосуються виплат, що входять до структури заробітної плати, яка мала бути виплачена в день звільнення, що було порушено відповідачем, а тому має бути застосована норма ст.17 КЗпПУ.

Також вказує, що оскаржуване рішення в частині не задоволення виплати за моральну шкоду є незаконним, оскільки суперечить позиції ВСУ викладеній в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) де зазначено: „компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становище, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення".

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений: поновлено ОСОБА_1 на роботі сторожем Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 1 березня 2016 року по 23 листопада 2017 року середній заробіток в сумі 49971грн.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 24 січня 2019 року (справа 462/4294/18) з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, кошти на відпустку та компенсацію за затримку виплати заробітної плати при остаточному розрахунку при звільненні у розмірі 52948 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року вищевказане рішення скасовано, стягнуто з відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова за затримку виконання рішення суду від 23 листопада 2017 року про поновлення на роботі середнього заробітку за вимушений прогул у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 11598 грн.24 коп. В решті вимог відмовлено.

28 листопада 2019 року органами державної казначейської служби проведено безспірне списання коштів з рахунків відділу на користь позивача в сумі 13902 грн. за виконання рішення суду справі за №462/4294/18. Зазначений факт підтверджується заявою позивача про отримання ним остаточно коштів 6 грудня 2019року.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, чинне трудове законодавство передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не виплату компенсації.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі Меньшакова проти України від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Як передбачено ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Як регламентовано п. 9 зазначеної вище постанови розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуючи стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За наведених обставин, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних доказів, які б давали підстави для задоволення позову про спричинення йому відповідачем моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.