Справа № 148/352/18
Провадження № 22-ц/801/424/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 рокуСправа № 148/352/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2019 року, ухвалене в залі судових засідань районного суду під головуванням судді Тульчинського районного суду Вінницької області Ковганича С.В., дата складення повного тексту рішення 11 грудня 2019 року,

встановила:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовами, до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Цивільні справи за вказаними позовами відповідно до ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року було об`єднано в одне провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 1,2241 га, кадастровий номер :01:001:0158, розташованої на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відповідним державним актом та витягом з Державного земельного кадастру. На даній земельній ділянці розміщені багаторічні насадження, а саме, дерева яблунь різних сортів.

Позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,5680 га, кадастровий номер :01:001:0156, розташованої на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується відповідним державним актом та витягом з Державного земельного кадастру. На даній земельній ділянці також розміщені багаторічні насадження, а саме, дерева яблунь різних сортів.

15 жовтня 2007 між позивачами та ОСОБА_5 було укладено договори оренди вказаних земельних ділянок строком на 10 років. Дані договори зареєстровані 29 листопада 2007 Вінницькою регіональною філією ДП "Центр ДЗК". Після закінчення строку дії договору, позивачі виявили бажання самостійно обробляти належні їм земельні ділянки з багаторічними насадженнями на них, про що повідомили ОСОБА_5

11 грудня 2017 позивачу ОСОБА_1 , а 23 березня 2017 позивачу ОСОБА_2 було здійснено виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок та встановлено межові знаки, про що складено відповідні акти. Також позивачам стало відомо, що ОСОБА_5 продав дерева відповідачу ОСОБА_4 , яка на даний час користується власністю позивачів разом зі свої батьком - відповідачем ОСОБА_3 .

З метою добровільного врегулювання спору, позивачі в усній формі звертались до відповідача ОСОБА_3 , на які він відповів відмовою, після чого, 01 грудня 2017 позивачем ОСОБА_1 та 07 грудня 2017 позивачем ОСОБА_2 направлено листи на адресу ОСОБА_3 , які було повернуто за письмовою заявою одержувача. 20 жовтня 2017 позивачі звертались з листом до ОСОБА_4 , але адресовані їй листи повернулися за закінченням встановленого строку зберігання.

Після вказаних подій, позивачі звернулись до Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП України у Вінницькій області із заявами на неправомірні дії відповідачів.

Однак, відповідачі продовжують всупереч волі позивачів користуватись їх земельними ділянками з багаторічними насадженнями і 11 лютого 2018 року відповідачем ОСОБА_3 разом із невідомими особами було здійснено внесення добрив на даних земельних ділянках, копія акту про що, міститься в доданих до позовних заяв документах.

Також позивачами по даному випадку було здійснено повідомлення на спец. лінію "102" про неправомірні дії ОСОБА_3 .

На даний час відповідачами не визнається право власності позивачів на вищевказане майно. Відповідач ОСОБА_3 вважає, що він особисто придбав у приватну власність майно - багаторічні насадження - дерева яблунь (без земельної ділянки) на загальній площі, наскільки позивачам відомо - близько 4 га., розташованих не тільки на їх ділянках, а і на землях інших власників паїв, і вважає, що він має право на технологічний догляд за даними багаторічними насадженнями та право на отримання доходу від реалізації плодів яблук.

Позивачі вказують, що відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України, у редакції на час отримання державного акту, право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси, і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Згідно ч. 3 ст. 373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових виробничих та інших будівель і споруд.

Зважаючи на викладене позивачі 16 серпня 2018 року, уточнивши свої позовні вимоги, просили суд усунути перешкоди у користуванні належними їм земельними ділянками: позивачу ОСОБА_1 ділянкою № НОМЕР_1 , площею 1,2241 га., кадастровий номер :01:001:0158, а позивачу ОСОБА_2 - ділянкою № НОМЕР_2 , площею 0,5680 га., кадастровий номер :01:001:0156, які розташовані на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з розміщеними на них деревами яблунь, шляхом заборони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії на даних земельних ділянках та багаторічними насадженнями (яблуневим садом), розташованими на цих земельних ділянках. Судові витрати просили покласти на відповідачів.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою № НОМЕР_1 , площею 1,2241 га., кадастровий номер :01:001:0158, розташованою на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з розміщеними на ній деревами яблунь, шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії на даній земельній ділянці та багаторічними насадженнями (яблуневим садом), розташованими на цій земельній ділянці.

У задоволенні позову щодо усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою № НОМЕР_1 , площею 1,2241 га., кадастровий номер :01:001:0158, розташованою на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з розміщеними на ній деревами яблунь, шляхом заборони ОСОБА_6 вчиняти будь-які дії на даній земельній ділянці, відмовлено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою № НОМЕР_2 , площею 0,5680 га., кадастровий номер :01:001:0156, розташованою на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з розміщеними на ній деревами яблунь, шляхом заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії на даній земельній ділянці та багаторічними насадженнями (яблуневим садом), розташованими на цій земельній ділянці.

У задоволенні позову щодо усунення перешкод у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою № НОМЕР_2 , площею 0,5680 га., кадастровий номер :01:001:0156, розташованою на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з розміщеними на ній деревами яблунь, шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії на даній земельній ділянці та багаторічними насадженнями (яблуневим садом), розташованими на цій земельній ділянці, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 352,40 грн. (триста п`ятдесят дві гривні 40 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір в розмірі 352,40 грн. (триста п`ятдесят дві гривні 40 копійок).

У стягненні на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4608,00 грн. відмовлено.

Задовольняючи частково вимоги позивачів, місцевий суд дійшов висновку про доведеність належними і допустимими доказами у їх сукупності здійснення перешкод відповідачем ОСОБА_3 у користуванні позивачами належними їм на праві власності земельними ділянками з розміщеними на них багаторічними насадженнями плодових дерев. Відповідач ОСОБА_3 , вважаючи себе власником багаторічних насаджень, здійснював обробіток дерев, вносив добрива в ґрунт, тим самим перешкоджаючи позивачам користуватись земельними ділянками і садом, не зважаючи на те, що право власності на багаторічні насадження є нерозривно пов`язаним з правом власності на земельну ділянку, озеленення є невід`ємною частиною (поліпшенням) земельної ділянки та наслідує долю земельної ділянки і не є самостійним об`єктом цивільних правовідносин.

Поряд з цим, за недоведеністю відмовлено в задоволенні позовів з приводу здійснення перешкод у користуванні позивачами належними їм земельними ділянками з багаторічними насадженнями співвідповідачем ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволених вимог ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення в частині задоволення позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до нього скасувати і прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в їх задоволенні, відповідно здійснивши розподіл судових витрат.

Апеляційна скаргу відповідач мотивує тим, що він вважає себе власником багаторічних насаджень, які розташовані в тому числі і на земельних ділянках відповідачів, відповідно до договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року, який недійсним не визнавався. Крім того, вважає, що посилання суду на акт встановлення меж, який доданий позивачами до матеріалів справи, як на належний і допустимий доказ є хибним, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та «Інструкції про порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі на місцевості та закріплення їх межовими знаками», для встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) необхідна наявність технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Належними і допустимими доказами, які би підтвердили самовільне зайняття земельних ділянок позивачів на думку скаржника могли б бути акти перевірки, протоколи, приписи, постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки, які мали бути складені державним інспектором з контролю за використанням і охороною земель у встановленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кугутюк О.В. заперечив аргументи відповідача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що посилання ОСОБА_3 на не визнання договорів в установленому порядку недійсними не заслуговують на увагу, оскільки укладений ним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень суперечить вимогам ч. 2 ст. 79, ч. 1 ст. 90 Земельного Кодексу України, ч. 3 ст. 373 ЦК України та у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України є нікчемним, в зв`язку з чим визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Також, позивачі у відзиві заперечують посилання апелянта на відсутність технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), оскільки в матеріалах справи міститься зазначена документація.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині задоволених вимог до відповідача ОСОБА_3 щодо усунення створених ним перешкод позивачам у користуванні земельними ділянками.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Судом установлено, що відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №964498, виданого 19.07.2007 (т. 1, а.с. 7), та копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.01.2018 (т. 1, а.с. 8-10), позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,2241 га., розташованої на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:0158. Дата державної реєстрації 19.07.2007, відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровано.

Відповідно до копії договору оренди землі від 15.10.2007 (т. 1, а.с. 11-12) та акту прийому-передачі земельної ділянки (т. 1, а.с. 12), позивач ОСОБА_1 передала в оренду належну їй вищевказану земельну ділянку № НОМЕР_1 ОСОБА_5 на десять років. Даний договір оренди зареєстрований в Державному реєстрі земель 29.11.2007 за № 72.

Згідно копії акту прийому - передачі межових знаків на зберігання від 11.12.2017 (т. 1, а.с. 14), позивачу ОСОБА_1 , як власнику вищевказаної земельної ділянки, пред`явлені та передані на зберігання межові знаки у вигляді дерев`яних стовпів в натурі (на місцевості) встановленого зразка у кількості 4 шт.

Також, відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №964487,виданого 23.07.2007 (т. 1, а.с. 106), та копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.01.2018 (т. 1, а.с. 107-109), позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,5680 га., розташованої на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:0156. Дата державної реєстрації 25.07.2007, відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровано.

Відповідно до копії договору оренди землі від 15.10.2007 (т. 1, а.с. 110-111) та акту прийому-передачі земельної ділянки (т. 1, а.с. 111), позивач ОСОБА_2 передала належну їй вищевказану земельну ділянку № НОМЕР_2 (136) в оренду ОСОБА_5 на десять років. Даний договір оренди зареєстрований в Державному реєстрі земель 29.11.2007 за № 71.

Згідно копії акту прийому - передачі межових знаків на зберігання від 23.03.2017 (т. 1, а.с. 113), позивачу ОСОБА_2 , як власнику вищевказаної земельної ділянки, пред`явлені та передані на зберігання межові знаки у вигляді дерев`яних стовпів в натурі (на місцевості) встановленого зразка у кількості 4 шт.

Посилаючись на набуття права власності на земельну ділянку разом з багаторічними насадженнями (яблунями) та відсутність можливості користуватись земельною ділянкою, позивачі звернулись до суду із даним позовом.

Згідно з частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з положеннями частини другої статті 22, статті 19 ЗК України багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України (в редакції, чинній на час отримання державного акта) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися між сторонами, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об`єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс15, яка відповідно статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Встановивши в судовому засіданні те, що позивачі є власниками вищезазначених земельних ділянок, а також, враховуючи наведені норми закону, власниками і багаторічних насаджень, розміщених на даних земельних ділянках, і які є невід`ємною їх частиною, місцевий суд вірно вважав спростованими твердження відповідача про те, що останній є власником даних багаторічних насаджень.

Багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об`єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об`єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до статей 19, 22 ЗК України має назву - багаторічні насадження.

Посилання на чинність договорів купівлі-продажу багаторічних насаджень від 09.12.2015 року, 01.12.2016 року та від 12.01.2017 року укладених у простій письмовій формі, які за твердженнями скаржника в установленому законом порядку недійсними не визнавались, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згадані договори суперечать положенням ч. 3 ст. 373 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 79 Земельного кодексу України і згідно ст. ст. 209, 657 ЦК України підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому в силу нікчемності у відповідності до ст.ст. 216, 228 Цивільного кодексу України вони не створюють будь-яких юридичних наслідків. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачено ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі з позовом про відшкодування збитків та в іншій спосіб відшкодування майнової шкоди.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник майна має право вимагати усунення відповідних перешкод.

За принципами, закладеними у статті 17 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право мирно володіти належним їй майном та ніхто не може бути свавільно позбавлений належного йому права.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, порушене право особи має бути поновлено негайно після встановлення такого порушення усіма можливими законними способами компетентним національним судом задля вирішення спору упродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджені місцевим судом докази у справі, а саме копії актів прийому-передачі межових знаків від 11.12.2017 та від 23.03.2017 (т. 1, а.с. 14, 113), відповідно до яких, було закріплено в натурі (на місцевості) межові знаки на земельних ділянках позивачів, копії актів обстеження меж земельних ділянок позивачів від 13.02.2018 (т. 1, а.с. 13, 112), відповідно до яких, комісією було виявлено внесення добрив на земельних ділянках позивачів, матеріали звернень позивачів та відповідача ОСОБА_3 до поліції, відповідно до яких, події, що розгортались між сторонами, відбувались на належних їм земельних ділянках, а окрім того і позиція самого відповідача, достовірно вказують на те, що після набуття позивачами права власності на спірні земельні ділянки та припинення договорів оренди землі, ОСОБА_3 відмовляється передати їм землю з багаторічними насадженнями та чинить перешкоди у користуванні майном.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що перешкоди, які ОСОБА_3 створює позивачам у користуванні земельними ділянками, мають бути усунуті.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо відсутності в матеріалах справи технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) є необґрунтованими та спростовуються копіями державних актів на право власності на земельні ділянки (т. 1 а.с. 7, т. 1 а.с. 106), копіями витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки (т. 1 а.с. 8-10, т. 1 а.с. 107-109), актами прийому-передачі межових знаків на зберігання (т. 1 а.с. 14, т. 1 а.с. 113).

Відсутність, в матеріалах справи актів перевірок, протоколів, приписів, постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки, які на переконання скаржника мали бути складені державним інспектором з контролю за використанням і охороною земель у встановленому законом порядку, з урахуванням досліджених місцевим судом доказів у справі, на вірний його висновок не впливають.

Отже, суд першої інстанції вірно оцінив вищезазначені докази та дійшов правильного висновку що, на даний час позивачі будучи власниками не можуть користуватися земельними ділянками, оскільки відповідач самостійно зайняв їх та користується багаторічними насадженнями.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки правильності висновків суду першої інстанції, які є достатньо аргументованими, не спростовують.

Судова колегія враховуючи те, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.12.2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2020 року.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета