Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 761/34471/16-ц

провадження № 61-9763св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національна академія державного управління при Президентові України,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національної академії державного управління при Президентові України (далі - НАДУ при Президентові України; Академія), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 09 вересня 2013 року її призначено на посаду завідувача кафедрою державної служби та кадрової політики Академії відповідно до строкового трудового договору до 31 серпня 2014 року.

01 вересня 2014 року її звільнено у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору.

02 вересня 2014 року її призначено на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління за строковим трудовим договором.

Наказом Академії від 31 серпня 2015 року вона звільнена з посади у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору.

01 вересня 2015 року її повторно призначено на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління за строковим трудовим договором.

Відповідно до наказу першого віце-президента Академії від 31 серпня 2016 року № 456-ос її звільнено з займаної посади у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Вважала таке звільнення незаконним, оскільки сторони неодноразово переукладали трудові договори, що свідчить про продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк (стаття 39-1 КЗпП України).

Крім того, посилалася на те, що після 31 серпня 2016 року вона продовжувала фактично виконувати свої посадові обов`язки, про що було відомо керівництву Академії.

Зокрема, 01 вересня 2016 року відбулося засідання кафедри, на якому вирішувалось питання про проходження практики, надання рекомендацій до публікування у фахових виданням статей, затверджувалися плани монографій тощо.

Запис у трудову книжку про звільнення внесений 31 серпня 2016 року, однак про факт звільнення їй стало відомо лише 05 вересня 2016 року.

Уточнивши позовні вимоги (05 лютого 2018 року), просила:

- визнати незаконним і скасувати наказ Академії від 31 серпня 2016 року № 456-ос про її звільнення;

- поновити її на посаді завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління Академії;

- стягнути з Академії середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 258 470 грн 62 коп.;

- стягнути з Академії компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди зробили висновки про те, що звільнення позивача з займаної посади відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Строк трудового договору закінчився 31 серпня 2016 року, що стало підставою для звільнення позивача на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Короткий зміст касаційної скарги

У травні 2019 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій її представник, посилаючись не неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року зупинено касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 826/1304/18 (К/9901/60505/18).

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року відмовлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року поновлено касаційне провадження у даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Представник ОСОБА_1 зазначає, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили докази, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, не навели мотивів відхилення аргументів позовної заяви та апеляційної скарги.

Зокрема, суди здійснили неправильне тлумачення статті 39-1 КЗпП України, не звернули увагу на те, що вона з вересня 2013 року працює в Академії на посаді завідувача кафедри та з цього часу сторони декілька разів переукладали трудові договори, що свідчить про безперервність трудових правовідносин.

У зв`язку з наведеним вважає незаконним звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Суди не врахували, що вона продовжувала фактично виконувати свої трудові обов`язки після 31 серпня 2016 року.

У першого віце-президента Академії Савкова А. П., який підписав наказ про її звільнення, не було повноважень на вирішення питання про звільнення працівників.

Крім того, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та віднесення її до категорії малозначних призвело до порушення її прав.

Короткий зміст відзиву

Від представника Академії надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Обставини справи

Суди встановили, що наказом Академії від 09 вересня 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача кафедри державної служби та кадрової політики Академії за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади в установленому порядку на визначений строк, встановлений за погодженням сторін із 09 вересня 2013 року до 31 серпня 2014 року в порядку переведення з посади професора кафедри філософії та методології державного управління Академії відповідно до статті 32 КЗпП України за її згодою.

Наказом Академії від 26 серпня 2014 року № 469-к позивача звільнено з займаної посади з 01 вересня 2014 року.

02 вересня 2014 року ОСОБА_1 призначено відповідно до наказу № 505-к на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління Академії до заміщення вакантної посади в установленому порядку за строковим трудовим договором на визначний строк, встановлений за погодженням сторін (пункт 2 статті 23 КЗпП України) з 02 вересня 2014 року до 31 серпня 2015 року (на підставі заяви ОСОБА_1 ).

31 серпня 2015 року позивача звільнено з займаної посади у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України)).

28 серпня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_1 її призначено на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління з 01 вересня 2015 року до 31 серпня 2016 року за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади у встановленому порядку.

Відповідно до наказу Академії від 31 серпня 2016 року № 456-ос ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління 31 серпня 2016 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

ОСОБА_1 отримала трудову книжку 31 серпня 2016 року.

Незгода з таким звільненням стала підставою даного позову.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній станом 07 лютого 2020 року)).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, оскільки оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

Трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (стаття 23 КЗпП України).

Згідно зі статтею 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, зокрема, є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17 міститься висновок про те, що строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Президента Академії з заявою, у якій просила призначити її на посаду завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління НАДУ при Президентові України на 1 ставку з 01 вересня 2015 року до 31 серпня 2016 року за строковим трудовим договором до заміщення вакантної посади у встановленому порядку.

Наказом Академії від 31 серпня 2015 року № 474-к ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача кафедри НАДУ при Президентові України до заміщення вакантних посад в установленому порядку за строковим трудовим договором на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (пункт 2 статті 23 КЗпП України), а саме: з 01 вересня 2015 року до 31 серпня 2016 року.

Наказом НАДУ при Президентові України від 31 серпня 2016 року № 456-ос ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача кафедри філософії, теорії та історії державного управління Академії 31 серпня 2016 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, пункт 2 статті 36 КЗпП України.

Установивши, що строковий трудовий договір, укладений між сторонами, закінчився 31 серпня 2016 року, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки про законність звільнення позивача на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що трудовий договір був продовжений на невизначений строк, оскільки починаючи з 2013 року декілька разів переукладався, з огляду на таке.

Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу наступного дня після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, у силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

Однак такі наслідки не настають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових правовідносин.

Вимога власника оформлюється наказом про звільнення, записом у трудовій книжці і пропозицією отримати трудову книжку та розрахунок по заробітній платі.

Крім того, переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

Таким чином, видавши наказ від 31 серпня 2016 року про звільнення, НАДУ при Президентові України виявила намір припинити трудові правовідносини з ОСОБА_1 . Відповідно до даних журналу обліку трудових книжок працівників НАДУ при Президентові України № 2 31 серпня 2016 року позивачу видано трудову книжку.

Крім того, колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що наказ про звільнення підписаний неповноважною особою - першим віце-президентом Академії Савковим А. П .

Відповідно до пункту 8 розділу І додатку 1 до наказу НАДУ при Президентові України від 29 липня 2015 року № 180 «Про розподіл обов`язків між керівництвом Національної академії» (далі - додаток 1) президент Національної академії призначає на посади і звільняє з посад у встановленому порядку заступників директорів регіональних інститутів, працівників Національної академії (Київ).

На період відсутності президента Національної академії тимчасове виконання його обов`язків здійснює перший віце-президент або за рішенням президента один із віце-президентів (пункт 25 розділу І, пункт 22 розділу ІІ додатку 1).

Згідно з витягом із наказу Академії від 01 вересня 2016 року № 460-ос президент НАДУ при Президентові України приступив до виконання своїх обов`язків 01 вересня 2016 року.

Наведене свідчить про те, що станом на 31 серпня 2016 року перший віце-президент Академії мав повноваження на підписання наказу про звільнення позивача.

Стосовно аргументів про те, що внаслідок розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та віднесення її до категорії малозначних були порушені права позивача, колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року дану справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ця ухвала не містить посилань на те, що справа є малозначною, натомість у ній зазначено, що враховуючи категорію справи - трудовий спір, відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення цієї ухвали) вона підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. При цьому ОСОБА_1 і її представник погодилися на розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

У подальшому, всі судові засідання, призначені на 18 травня 2018 року, 22 червня 2018 року, 17 серпня 2018 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції), були відкритими та проводилися за участю ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_3 .

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень не впливають і висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді:Н. О. Антоненко І. О. Дундар В. І. Журавель
М. М. Русинчук