ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/7661/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/134/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю: представника учасників справи ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/7661/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року (суддя Продан Б.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Агрофірми «Проскурів» про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним, виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Агрофірми «Проскурів» про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ВАТ Агрофірми «Проскурів» про визнання договору оренди недійсним та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1991 року разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_4 проживала у квартирі АДРЕСА_1 на умовах договору найму. При цьому, вказувала, що зазначена квартира не належить до житлового фонду Агрофірми «Проскурів».

На підставі рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 червня 2014 року ОСОБА_2 було вселено в квартиру АДРЕСА_1 .

Під час виконання рішення їй стало відомо, що ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_4 , прописана в даній квартирі та є квартиронаймачем відповідно до договору оренди житлового приміщення від 12 травня 2014 року.

Позивач вказувала, що не давала згоди на реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , а Агрофірма «Проскурів» не мала законних підстав укладати з нею договір оренди житлового приміщення.

А тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним договір оренди житлового приміщення від 12 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та Агрофірмою «Проскурів»; виселити ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації; визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28.04.2016 було замінено відповідача ВАТ «Агрофірма Проскурів» на агрофірму «Проскурів».

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2016 року позов задоволено. Договір оренди житлового приміщення від 12 травня 2014 року, укладений між Агрофірмою «Проскурів» та ОСОБА_3 визнано недійсним, виселено ОСОБА_3 з кв. АДРЕСА_2 та знято її з реєстрації. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на проживання в кв. АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Агрофірми «Проскурів» по 459, 33 грн. судового збору на користь ОСОБА_2 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2017 року заяву задоволено. Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2016 року скасовано.

У січні 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Агрофірми «Проскурів» про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Вказували, що перебувають у зареєстрованому шлюбі та проживають у квартирі, зокрема, ОСОБА_4 як наймач житлового приміщення, а ОСОБА_3 як член його сім`ї. У 2016 році ОСОБА_2 змінила замки на вхідних дверях квартири та не впускає їх у житло, а тому просили суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні квартирою і передати їм дублікат ключів від вхідних дверей.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року у первісному позові відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_4 і ОСОБА_3 квартирою та видати їм дублікат ключів від вхідних дверей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з вказаним вище рішенням суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким виселити з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та зняти її з реєстрації, визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що при вселенні ОСОБА_3 в кв. АДРЕСА_3 згоди від неї, як квартиронаймача, отримано не було, а тому, на думку апелянта, порушення порядку вселення є підставою для задоволення вимог про виселення відповідачки з вказаної вище квартири та зняття її з реєстрації, що не було враховано судом. Крім того, судом при ухваленні рішення не взято до уваги, що ОСОБА_4 добровільно відмовився від проживання у квартирі АДРЕСА_2 та будь-яких перешкод для проживання йому не чинилось.

При цьому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог про визнання договору оренди житлового приміщення від 12 травня 2014 року недійсним ОСОБА_2 не оскаржується.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року в частині відмови в первісному позові про виселення та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано й ухвалено в цій частині вимог нове судове рішення. Первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково. ОСОБА_3 виселено з квартири АДРЕСА_1 . У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Агрофірми «Проскурів» про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31 травня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що з 1981 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано.

З 08 червня 1990 року до 01 березня 1997 року ОСОБА_4 працював водієм у колгоспі «Комунар», повним правонаступником якого є АФ «Проскурів».

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької районної ради Хмельницької області від 29 грудня 1990 року № 139 затверджено акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію 48-квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим магазином по АДРЕСА_4 , забудовником якого виступив колгосп «Комунар» (а.с. 133-136 т. 1).

Згідно з рішенням правління колгоспу «Комунар» від 31 грудня 1990 року № 13, погодженого рішенням профспілкового комітету колгоспу від 10 січня 1991 року № 1, ОСОБА_4 на сім`ю надано квартиру (а.с. 37-39, 46-47 т. 1). 04 червня 1991 року колгосп «Комунар» і ОСОБА_4 уклали договір найму квартири, до якої на правах члена сім`ї наймача вселилася ОСОБА_2 (а.с. 51 т. 1). За вказаною адресою зареєстровано їх місце проживання.

У період з 04 грудня 2007 року до 15 квітня 2010 року ОСОБА_2 утримувалася під вартою в Хмельницькому слідчому ізоляторі. Після її звільнення ОСОБА_4 не допускав ОСОБА_2 до квартири.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 11 червня 2014 року ОСОБА_2 вселено у квартиру, зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою, а саме надати їй доступ до квартири та ключі від вхідних дверей (а.с. 9-11 т. 1). Це рішення виконано у березні 2016 року.

Разом із тим, у 2010 році ОСОБА_3 вселилася у квартиру з дозволу ОСОБА_4 , та 20 травня 2010 року вони зареєстрували шлюб, а 28 лютого 2014 року ОСОБА_3 зареєструвала своє місце проживання у квартирі (а.с. 92-93 т. 1).

12 травня 2014 року АФ «Проскурів» і ОСОБА_3 уклали договір оренди житлового приміщення, за умовами якого АФ «Проскурів» передала останній у користування квартиру строком на 5 років (а.с. 15 т. 1).

У період з березня до вересня 2016 року ОСОБА_2 змінила замки на вхідних дверях квартири та не допускає ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до неї. 19.09.2016 ОСОБА_4 звертався до ПЗВП Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області із заявою про неправомірні дії ОСОБА_2 (а.с. 91 т. 1).

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення часників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Частинами першою і третьою статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (частина перша статті 61 ЖК Української РСР).

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення), або ж відмови їй у цьому.

Частинами першою, другою статті 71 ЖК Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

З матеріалів справи вбачається, що сторони користувалися квартирою на умовах договору найму жилого приміщення, укладеного між колгоспом «Комунар» і ОСОБА_4 , а тому, останній є наймачем квартири, а ОСОБА_2 проживала в ній як член сім`ї наймача.

Таким чином, посилання ОСОБА_2 на те, що наймачем жилого приміщення є саме вона, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Досліджені судом докази у справі достовірно вказують на те, що у 2010 році ОСОБА_4 вселив у квартиру свою дружину ОСОБА_3 без письмової згоди ОСОБА_2

12 травня 2014 року між Агрофірмою «Проскурів» і ОСОБА_3 укладено договір оренди житлового приміщення, згідно з яким агрофірма передала останній у користування квартиру строком на 5 років. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір порушує публічний порядок, оскільки його укладення призвело до порушення прав ОСОБА_2 , відповідно такий договір є нікчемним, в силу ст. 228 ЦК України, а тому визнання такого правочину недійсним в судовому порядку не вимагається. Рішення суду в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог не оскаржується.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, виселення ОСОБА_3 з найманого ОСОБА_4 житла порушує його право на повагу до свого приватного і сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції.

Крім того, суд першої інстанції правильно виходив з того, що якщо ОСОБА_3 і була вселена в квартиру АДРЕСА_1 без письмової згоди ОСОБА_2 , чим порушено її права, то пропорційність відновлення порушення її прав шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви, враховуючи ненадання доказів позивачем забезпечення відповідача ОСОБА_3 іншим житлом та наявність у неї нерухомості у власності. Відповідно, втручання у право відповідача на житло не має покладати надмірний тягар на неї.

При цьому, матеріалами справи встановлено відсутність у ОСОБА_3 на праві власності будь-якого нерухомого майна (а.с. 28-30 т. 2).

За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», судове рішення про виселення особи, яке набрало законної сили, є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з квартири та зняття її з реєстрації.

Також, суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, правомірно виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами відсутність ОСОБА_4 у житловому приміщенні більше 6 місяців без поважних причин та наявність у зв`язку з цим підстав для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. При цьому, акти державного виконавця від 13.03.2015, 23.03.2015, 04.03.2014, акт обстеження квартири від 18.06.2016 не є достатніми та достовірними доказами відсутності відповідача в квартирі більше 6 місяців без поважних причин (а.с. 53-56 т. 1).

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

А тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні первісних позовних вимог щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом.

Крім того, правильним є висновок суду першої інстанції щодо задоволення зустрічного позову, оскільки в суді об`єктивно підтверджено створення ОСОБА_2 позивачам за зустрічним позовом перешкод у користуванні квартирою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай