КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Соловей Г.В.
Єдиний унікальний номер справи № 381/4642/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824 /1424 /2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Фастівської міської ради про припинення стягнення аліментів , стягнення аліментів на утримання дитини,

За зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Фастівський міськрайонний відділ ВДВС ГТУЮ у Київській області про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів та інфляційних витрат.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим , що перебував із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2014 році відповідач залишила сім`ю.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки. Однак, дитина весь час проживала і проживає з ним та перебуває на його утриманні.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року визначено місце проживання доньки за місцем проживання батька .

На думку позивача ОСОБА_2 , у відповідача перестало існувати право звернення до суду з позовом про стягнення аліментів і відповідно право на їх отримання, а тому відсутні підстави для примусового стягнення з нього аліментів на користь відповідача.

Факт проживання дитини з батьком встановлений неодноразово. Відповідач не заперечувала цієї обставини.

Відповідно до вимог закону, той з батьків, з яким проживає дитина може звернутися з позовом про стягнення аліментів.

Як зазначає позивач, дитина знаходиться на повному його забезпеченні, що є підставою для звільнення його від сплати аліментів, і стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Позивач просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_1 , призначених за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року.

Стягнути аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 14 грудня 2017 року .

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів повернуто позивачеві.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1 а.с. 45-46).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2018 року прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (т.1 а.с. 59) .

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.( т.1 а.с. 90)

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.( т.1 а.с. 153)

Згідно розпорядження керівника апарату Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2018 року № 103 щодо призначення повторного авторозподілу, призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Чернишової Є.Ю.( т.1 а.с. 157)

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.( т,1 а.с. 158-159)

Відповідач ОСОБА_1 через канцелярію суду ,06 липня 2018 року , подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. У позові просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму пені за прострочення сплати аліментів, за період з 01 березня 2018 року по 30 червня 2018 року у розмірі 2174,64 грн.( т.1 а.с. 98)

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення стягнення аліментів та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 110)

У грудні 2018 року, у підготовчому судовому засіданні, представник відповідача подав уточнену зустрічну позовну заяву в якій залучив до участі у справі в якості третьої особи Фастівський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Київській області на стороні відповідача. У позові просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по аліментам, станом на 01 листопада 2018 року в розмірі 82 633,83 грн, суму пені за прострочення сплати аліментів за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 4604,81 грн та суму інфляційних втрат по несплачених аліментах за період з 08 квітня 2014 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 113220 грн.

Позовні вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року стягнуто аліменти з ОСОБА_2 ні її користь на утримання дочки. Цим рішенням припинено стягнення аліментів з неї на користь ОСОБА_2 за рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2013 року. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 липня 2014 року рішення залишено без змін . Рішення набрало законної сили .

Виконавче провадження відкрито 29 липня 2014 року . Відповідно до довідки Фастівського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області станом на 01 листопада 2018 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складає 82 633,83 грн .

Рішеннями судів неодноразово стягувалась пеня за несвоєчасно сплачені аліменти. Так, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 пеню за несвоєчасно сплачені аліменти за період із 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 7 029,95 грн. Рішенням набрало законної сили.

Позивач просила стягнути суму заборгованості по аліментам в розмірі 82 633,83 грн, пеню за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року в розмірі 4 604 ,81 грн, інфляційні втрати в розмірі 114 269,30 грн за період із 08 квітня 2014 по 31 жовтня 2018 року .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_2 з 21 червня 2017 року від сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно до виповнення дитини повноліття стягнутих за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини з усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно починаючи з 14 грудня 2017 року.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Фастівський міськрайонний ВДВС ГТУЮ У Київській області про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів та інфляційних втрат по несплаченим аліментах відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У скарзі посилалася на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Доводи апеляційної скарги співпадають із доводами вимог, викладених у зустрічній позовній заяві .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначив , що рішення суду ухвалено з дотриманням вимог законодавства. На думку ОСОБА_2 , апелянт ОСОБА_1 зловживаючи своїми правами оскаржує рішення про стягнення з неї аліментів, при цьому взагалі ніякої участі в утримання дитини не приймає участі, хоч має матеріальну можливість сплачувати аліменти, застосовує різні правові та неправові способи, аби ухилитись від виконання своїх материнських обов`язків .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи , які приймають участь у справі були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 18 лютого 2020 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв про причини неявки в судове засідання від зацікавлених осіб до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що зацікавлені особи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, колегія суддів вважає, що вважати причини їх неявки до суду поважними відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, позивач перебував із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с. 52).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2013 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2014 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2013 року залишено без змін. Сторони не заперечують ту обставину, що вказане рішення не виконувалось.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04 березня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.( т.1 а.с.49) .

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 17 липня 2014 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року залишено без змін. На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист. Відділом ДВС Фастівського МРУЮ відкрито виконавче провадження № 44196381.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, ОСОБА_7 про визначення місця проживання дитини задоволено . Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання та реєстрації батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ( т.2 а.с.180-185).

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року залишено без змін (т.2 а.с. 186-189).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року залишено без змін та поновлено виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року ( т.2 а.с. 190-193) .

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ч. 2 ст.273 Сімейного Кодексу України суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 Сімейного Кодексу України за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Звільнення від сплати аліментів є одним із способів припинення аліментного обов`язку.

На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати аліментів позивач посилався на те, що за рішенням суду визначено місце проживання доньки за його місцем проживання. Крім того, як зазначив позивач, дочка тривалий час проживає саме за його місцем проживання.

Відповідно ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-Ш, з відповідними змінами та доповненнями, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи , що рішенням суду визначено місце проживання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_4 з батьком , дитина фактично проживає з батьком , який утримує її , створює для дитини достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку рівень життя , рішення суду набрало законної сили з 21 червня 2017 року, висновок суду першої інстанції про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини саме з 21 червня 2017 року є цілком обґрунтованим.

Задовольняючи вимоги про припинення стягнення аліментів з позивача , суд дійшов правильного висновку про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_1 на утримання дитини . Колегія суддів погоджується з таким висновком з таких підстав.

Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою, як моральний так і правовий обов`язок батьків.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно Закону України "Про зміни до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України і встановлено , що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положення ч. 3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Таким чином, Сімейний кодекс України передбачає два способи визначення розміру аліментів: у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини (ст. 183 Сімейного Кодексу України) та у твердій грошовій сумі (ст. 184 Сімейного Кодексу України).

Нормами чинного Сімейного кодексу України не заборонено в залежності від встановлених судом обставин справи визначати розмір аліментів у частці, якій підлягає стягненню з дня звернення до суду з позовною заявою.

Судом першої інстанції вірно встановлено , що відповідач ОСОБА_1 по справі є працездатною і може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини , доказів, яки б стверджували про неможливість сплати аліментів суду надані не були.

Визначаючи розмір стягнення аліментів з ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 грудня 2017 року (з часу звернення із заявою до суду) до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції вірно виходив із положень ст.ст. 182 , 183 Сімейного Кодексу України , положень Закону України "Про зміни до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року,яким внесено зміни до ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України і встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи апеляційної скарги про скасування рішення в цій частині є безпідставними, не спростовують висновків суду .

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновками суду про відмову у стягненні пені з ОСОБА_2 за прострочення сплати аліментів за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 рокув сумі 4 604,81 грн з таких підстав.

Так, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04 березня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с.49) .

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 17 липня 2014 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року залишено без змін. На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист. Відділом ДВС Фастівського МРУЮ відкрито виконавче провадження № 44196381.

У даному випадку стягнення аліментів на утримання дитини з одного з подружжя відбувалося за рішенням суду.

Згідно з довідкою розрахунком Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області від 17 січня 2019 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів складає 82 633 ,83 грн за період із березня 2014 року по жовтень 2018 року (т.2 а.с. 30-31) .

Відповідно до вимог ч.1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

В п. 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Суд першої інстанції не врахував, що рішеннями суду із 2015 року стягувалась пеня за прострочення сплати аліментів починаючи із 03 квітня 2014 року по грудень 2016 року. Останнім рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2018 року стягнуто пеню з ОСОБА_2 за прострочення сплати аліментів за період із 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року ( а.с. 81-85). Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року. Рішеннями судів встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконує рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2014 року про стягнення з нього аліментів, внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів, і у зв`язку з цим з нього стягувалась пеня за прострочення сплати аліментів. Всі рішення про стягнення пені за прострочення сплати аліментів набрали законної сили.

Слід зазначити, що вказана заборгованість утворилась до часу, з якого визначено місце проживання дитини з батьком (до 21 червня 2017 року - дата набрання рішення законної сили), а відтак до цього часу ОСОБА_2 мав добросовісно виконувати рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Відповідно до вимог цивільного законодавства, сплачені аліменти не підлягають поверненню.

Як видно із матеріалів справи, у позовній заяві позивачка здійснила розрахунок неустойки (пені), згідно з яким загальна сума пені, що підлягає стягненню становить 4 604,81 грн та просила стягнути з відповідача за зустрічним позовом вказані кошти на її користь у прохальній частині позовної заяви (т.1 а.с. 204 ).

Жодних аргументів на спростування вказаного розрахунку відповідач не навів.

З огляду на те, що позивачка здійснила розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у відповідності до вимог чинного законодавства, а відповідач наданий розрахунок не спростував, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в сумі 4 604 ,81 грн .

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за аліментами, суд першої інстанції виходив з того, що аліменти на користь позивачки вже стягнуті рішенням суду та повторному стягненню не підлягають, а визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача у порядку, передбаченому законом «Про виконавче провадження».

Згідно із нормами статті 194 Сімейного Кодексу України, на яку посилається ОСОБА_1 , аліменти можуть бути стягнуті виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню такого листа до виконання; якщо за виконавчим листом аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Так, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду чітко і детально визначений ст. 71 закону «Про виконавче провадження», частина восьма якої передбачає, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції не було встановлено тієї обставини, що між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів .

Сторони не надали жодного доказу на підтвердження того, що відповідач не погоджується із визначеним державним виконавцем розміром заборгованості. Думка відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , що він не має сплачувати аліменти, в даному випадку не спростовує наявної суми заборгованості .

Повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме. Оскільки стягнення заборгованості по аліментах, як самостійний предмет позову при наявності виконавчого листа про стягнення аліментів, не передбачений нормами матеріального права, а порядок стягнення аліментів та заборгованості за ними проводиться в порядку ст.194-195 СК України та ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», а тому позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають.

Правильним є висновок суду першої інстанції і про відмову ОСОБА_1 у стягненні інфляційних втрат в сумі 113 220 грн за період із 08 квітня 2014 року по 31 жовтня 2018 року.

ОСОБА_1 у заяві про збільшення розміру позовних вимог зустрічної позовної заяви крім пені за прострочення сплати аліментів просила стягнути із ОСОБА_2 інфляційні втрати по несплачених аліментах. При цьому слід зазначити ,що у розрахунку вказану суму ОСОБА_1 визначила як 3% річних, а в прохальній частині заяви , як інфляційні втрати , які за своєю природою є різними.

З приводу даних позовних вимог, суд вірно зазначив, що до вказаних спірних правовідносин не може бути застосована ст.625 ЦК України, оскільки зазначені правовідносини є сімейними, та регулюються спеціальним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книга 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими.

Слід мати на увазі, що грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Отже, передбачена ст.625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов`язання не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема до сімейних правовідносин, оскільки відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена лише щодо прострочення оплати додаткових витрат на дитину (ст.196 Сімейного кодексу України), тому в задоволенні зазначених вимог також слід відмовити

Вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 113 220 грн у разі прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до статті 196 ч.4 Сімейного Кодексу України з урахуванням встановленого індексу інфляції сплачується сума заборгованості за додатковими витратами на дитину, заборгованості по аліментам визначених в твердій грошовій сумі (ст. 184 ч.2 Сімейного Кодексу України), а не сума заборгованості по аліментам стягнених в частці від доходу боржника, а відтак рішення суду в цій частині постановлено з дотриманням вимог законодавства .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що рішення частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року підлягає скасуванню, з ухваленням рішення в цій частині про задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення сплати аліментів за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року в сумі 4 604 ,81 грн .

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, суд з`ясував всі обставин справи, дослідив всі докази і надав їм належну оцінку, підстави для його скасування відсутні .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково .

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення . Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживає за адресою : АДРЕСА_1 ) пеню за прострочення сплати аліментів за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року в сумі 4 604,81 грн ( чотири тисячі шістсот чотири грн 81 коп).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 25 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді