Справа № 585/2903/19
Номер провадження 2/585/38/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого-судді В.О. Шульги, за участю секретаря С.А. Дем`яненко, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і просить: визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,8 кв.м. В обгрунтування позову вказує, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.02.1995 р. Органом приватизації Роменської нафтогазорозвідувальної експедиції глибокого буріння, йому на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 загальною площею 59,8 кв.м. Інші 5/6 частки квартири належать ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 З 2005 р. він відкрито, безперервно володіє нерухомим майном квартирою та несе витрати по її утриманню та сплачує комунальні платежі. ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які в сукупності є власниками 1/3 частки квартири, зареєстровані в ній проте з 2005 р. і по даний час за цією адресою не проживають, належною їм часткою у нерухомому майні не цікавляться, їх місцезнаходження йому не відоме. З 2005 р. і по даний час він добросовісно, відкрито та безперервно володіє 1/3 часткою квартири, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (по 1/6 кожній), слідкує за нею, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги, до нього ніхто не заявляв вимог щодо повернення 1/3 частки вказаного нерухомого майна, він продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком більше 10 років. Вважає, що за викладених обставин за ним може бути визнано право власності на нерухоме майно за набувальною власністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Відповідачі у відзиві на позов позовні вимоги не визнали, заперечення мотивували тим, що співвласниками спірної квартири є шість осіб, розмір часток у праві спільної часткової власності є рівним по 1/6 у кожного. Дійсно вони з 2005 р. у спірній квартирі не проживають, проте інтересу щодо неї не втратили. Не проживання викликане поважними причинами, пов`язаними з тим, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 спільне проживання в квартирі стало нестерпним, і вони змушені були піти з квартири, 1/3 частина якої належала і належить їм на праві спільної часткової власності. Враховуючи, що не проживання носило вимушений характер, то житлово-комунальними послугами в ній вони не користувалися і участі в їх оплаті не приймали. Сплатити їм грошову компенсацію за належні кожній з них по 1/6 частці квартири ні позивач, ні інші співвласники квартири не погоджувалися. З позовом про стягнення з інших співвласників відповідної грошової компенсації вони не звертались, через відсутність перспективи на отримання відповідної компенсації. Таким чином вони залишаються бути співвласниками квартири. На даний час вони є титульними власниками 1/3 частини спірної квартири, їх право власності у встановленому порядку не припинено. Зазначали, що позов про право власності за давністю володіння заявлено позивачем, як особою, яка володіє спільним частковим майном за волею інших співвласників, та яка завжди знала, хто є власником, у той час як така особа не може заявляти такий позов. Від права власності на належні їм частки у праві на спірну квартиру вони (відповідачі) не відмовлялися, їх право власності на частки у праві спільної часткової власності на квартиру не припинено, правові підстави для такого припинення відсутні, а тому за позивачем не може бути визнано право власності на них за набувальною давністю.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити, суду пояснив, що ще його покійна дружина домовлялася з відповідачкою ОСОБА_8 про те, щоб остання виписалася з квартири. Потім дружина в 2015 році померла, а ОСОБА_9 не виписалася, він ходив до неї, але вона сказала, щоб він подавав у суд. Квартиру йому надала експедиція. Коли оформлялося право власності на квартиру начальник експедиції дав вказівку оформляти приватизацію на всіх проживаючих. Відповідачі з`їхали з квартири, з якого часу не пам`ятає, десь років 20 вже не живуть. Протягом цього часу відповідачі приходили на свята, на дні народження. Ніяких перешкод у користуванні майном у них не було. Співвласниками крім нього є і його два сини, які теж не проживають, з якого часу вони не проживають, він не пам`ятає. Відповідачі перестали жити і з`їхали, тому що разом вони не вживалися, що саме їх не влаштовувало він не знає. Конфліктів між ними не було. Відповідачі знімалися з реєстрації, а потім знову реєструвалися, але це було дуже давно. За той час, коли відповідачі не проживали, він в цю квартиру вклав більше коштів, ніж вона коштує. Зазначив, що хоче, щоб відповідачка виписалася, і хоче внести ясність у квартирне питання.

Представник позивача ОСОБА_10 . в судовому засіданні просив задоволити позовні вимоги. Підтримав обґрунтування позову. Суду пояснив, що в даному випадку є всі умови добросовісність володіння, відкритість що визнається відповідачами, безперервність і безтитульність. Відповідачі до цього майна інтересу не виявляли, з реєстрації у цьому житлі не знімалися. Вважає що позивач добросовісно володіє майном. Частки у майні не виділені, співвласники володіють на праві спільної часткової власності без виділення в натурі. Відповідачі втратили інтерес до майна. Вважає, що відповідачі мали можливість користуватися майном, і до суду з приводу перешкоду у користуванні цим майном не зверталися.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Суду пояснила, що їм не перешкоджали проживати у квартирі, проте там проживати вона теж не могла. Вона пішла з місця проживання, тому що розлучилася з чоловіком. Жити в тій квартирі вони після розлучення не могли, тому що всі вважали їх колишньою дружиною і онукою, вони не цікавилися онукою. З покійною свекрухою вона не домовлялася, щоб вона виписувалася з місця проживання, вона обіцяла їй надати довідки для оформлення субсидій. ОСОБА_11 після смерті дружини теж звертався, щоб вона виписалася, вона знову пояснювала, що виписуватися не буде. З того часу як вони пішли, це було в 2005 році, вони стали жити квартирах, які знімали. Вони не поверталися, тому що ОСОБА_11 не дав би їм жити, тому що весь цей час ніхто з них не цікавився дитиною. Вони з донькою не намагалися там проживати. В квартирі 2 жилих кімнати, прихожа, кухня. Коли вона з донькою йшла звідти, там проживали 6 чоловік. ОСОБА_12 (покійна свекруха) сказала їм, щоб вони йшли з квартири. Один син позивача ОСОБА_13 пішов з тієї квартири в 2005 році, одружився і виїхав, це вже було після того, коли вона виїхали з квартири. Вони нічого не робили для покращення цієї квартири, тому що вони не користувалися нею, вони не оплачували комунальні послуги, тому що позивач і інші власники користувалися цим майном. Коли вони говорили з покійною свекрухою, та постійно говорила, що право власності на квартиру все рівно залишиться, навіть якщо вона випишеться з квартири. Коли до неї дуже чіплялися, щоб вона виписалася, вона говорила, що може прийти до них жити, це було, Вона боялася свого колишнього чоловіка, він погрожував, що влаштує їй неприємності. Її колишній чоловік одружився, але часто буває за цією адресою, тому вона його остерігалася. З якого року вони перестали жити на вул. Засульській вона не пам`ятає, але ще до розлучення. На сьогодні в цій квартирі проживає ОСОБА_11 сам. Доказів на підтвердження того що їх проживання було б нестерпним в цій квартирі в неї немає, це слова. Вони ще під час шлюбу пішли з квартири, а після розлучення не поверталася. Вона залишилася проживати у гуртожитку. Тоді вони жили у кімнаті в гуртожитку.

Відповідач ОСОБА_14 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Суду пояснила, вони з батьком проживали за різними адресами. Коли вона приходила до бабусі та дідуся, то були постійні розмови, що її треба виписати з квартири. Коли їй виповнилося 16 років вона зверталася до бабусі тому, що їй для навчання потрібна була прописка, але бабуся відмовилася її прописувати. Про майно і житло розмов не було, мова йшла лише про прописку. Коли вона приходила до них, вони її не завжди впускали в квартиру, якщо і пускали, то не надовго. Було багато випадків, що їй просто не відкривали двері. Вона так і не була зареєстрована в цій квартирі, на сьогодні вона зареєстрована у чоловіка, а до цього була зареєстрована в селі у бабусі по материній лінії. На той період, коли батьки розлучалися, вони жили на зйомній квартирі, і вони не поверталися жити туди.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити, свою позицію обґрунтовував тим, що позивач посилається на норми права, але не правильно їх трактує. Висновок Верховного Суду, на який посилається позивач, не може бути взятий до уваги тому, що там інші обставини: там рішення стосувалося майна, яким користувалися за договором. В даному випадку є співвласники, два з яких залишили майно в безоплатному користуванні іншого співвласника, але залишили за собою право бути зареєстрованими в даному будинку. 14.05.19 року Велика палата ВС зазначила ряд обставин, дала всі відповіді на питання у справах такої категорії, однією з необхідних умов є добросовісність набуття, а саме що особа не знала про наявність власників і наявності перешкоди в заволодінні майном. Його ж довірителі не відмовилися від права власності на майно, як вважає позивач. Право власності не може бути припинено безпідставно. Крім того просив стягнути судові витрати в сумі по 3000 грн. на користь кожного з позивачів за надання правничої допомоги.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримав і вважав таким, який підлягає задоволенню. Суду пояснив, що на ОСОБА_15 вони перестали жити з 1994 року. Там вони жили до 1994 року. На час приватизації вони в квартирі теж не проживали, проживали лише батьки. До 2001 року жили у гуртожитку, після цього вони стали жити на зйомних квартирах. В період розлучення теж жили на зйомній квартирі. Ніколи не було питань щодо користування квартирою, відповідачів з квартири ніхто не виганяв. З приводу поділу житла ніколи питання не стояло. Позов вважає таким, що підлягає задоволенню. Співвласників житла 6, він, батько, покійна мати, брат, колишня дружина і донька, після смерті матері ще нічого не оформляли. В той період, коли вони розлучалися, в квартирі проживали батько і мати; чи жив брат тоді там, чи ні, не пам`ятає. Брат з часу другого одруження став жити з дружиною за іншою адресою. Ні дружина, ні донька до нього не зверталися з питанням щодо житла.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 лютого 1995 р. Органом приватизації Роменської нафтогазорозвідувальної експедиції глибокого буріння, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності гр. ОСОБА_1 1/6 та членам його сім`ї ОСОБА_7 1/6, ОСОБА_4 1/6, ОСОБА_5 1/6, ОСОБА_2 - 1/6, ОСОБА_6 1/6 . (а.с. 5).

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5 перебували в шлюбі, який розірвано 6 грудня 2005 р., що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Як вбачається з копії будинкової книги для прописки громадян в будинку АДРЕСА_2 за цією адресою були зареєстровані: ОСОБА_7 , 1952 р.н., - до ІНФОРМАЦІЯ_1 р ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , 1975 р.н. до ІНФОРМАЦІЯ_3 р., ОСОБА_5 , 1972 р.н. з 01.08.2001 р. по 21.06.2006 р. та з 19.07.2006 р. по 15.09.2015 р., а також залишаються зареєстрованими : ОСОБА_1 , 1948 р.н. , ОСОБА_2 1972 р.н.,; також міститься запис, який закреслено: « ОСОБА_6 , 1993» (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 у віці 62 років. (а.с. 10)

В матеріалах справи міститься довідка за підписом голови квартального комітету О.В.Бурди, (дату видачі якої прочитати неможливо ), в якій зазначено що «… з 2005 року і по даний час ОСОБА_1 відкрито, безперервно володіє нерухомим майном квартирою за АДРЕСА_1 , загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., та несе витрати по її утриманню та сплачує комунальні платежі… ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які зареєстровані за вказаною адресою, однак з 2005 року і по даний час за вказаною адресою не проживають, належною їм часткою у нерухомому майні не цікавляться…» (а.с. 9).

Вказане свідчить, що між сторонами склалися спірні правовідносини з приводу набуття права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності.

Частина 2 ст. 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

З роз`яснень, які містяться в п. п. 9, 11, 13 - 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», вбачається, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.05.2015 р. № 3-87гс15 задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 29 березня 2018 р. у справі № 175/4741/16 зазначив, що у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Судом встановлено, що спірне нерухоме майно (1/3 частки) має власників - відповідачів, які не відмовлялися він право власності на таке майно, позивач доказів на підтвердження зворотного не надав, а відтак підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю суд не вбачає.

Також, не може бути задоволений позов і з тих міркувань, що позивач є власником лише 1/6 частини квартири, один співвласник помер і право на його частку не оформлено, інші співвласники позову не заявляли, тому не зрозуміло чому позивач вважає можливим визнати за ним право власності саме на 1/3 частину квартири, а не на частку з цієї 1/3, на яку він може претендувати, як і інші співвласники, відповідно частки у спільній сумісній власності.

Крім цього, сумнівним виглядає твердження позивача про добросовісність користування майном, оскільки відповідач ОСОБА_2 повідомила що не могла проживати в цій квартирі після розлучення з чоловіком. Вказана обставина, на переконання суду доказування не потребує, оскільки очевидним є те, що за умови розірвання шлюбу та відсутності взаєморозуміння з сім`єю колишнього чоловіка, дружина з дитиною ( ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_6 ), не могла проживати в двокімнатній квартирі, загальною площею 59,8 кв.м., разом з колишнім чоловіком і його батьками.

Та обставина, що позивач доглядав за всією квартирою і проводив в ній ремонт і можливо здійснював покращення, не породжує права позивача на набуття права власності на всю квартиру за набувальною давністю.

З огляду на встановлені судом обставини та зазначені норми матеріального і процесуального права, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності позивача на 1/3 частину квартири за набувальною давністю.

Вирішуючи вимоги про стягнення судових витрат суд виходить з наступного: з матеріалів справи вбачається, що між відповідачами та ОСОБА_16 . Менько було укладено договори про надання правничої допомоги. При розгляді справи доведено факт надання правової допомоги та оплату таких послуг, а саме квитанціями про прийняття коштів за виконані роботи згідно договору про надання правової допомоги. Правильність визначення розміру оплати правової допомоги в розмірі 3000 грн. з кожного відповідача, позивач та його представник сумніву не піддавали. Враховуючи положення чинного законодавства, ступінь складності справи, обсяг та обґрунтування заперечень, час протягом якого представник приймав участь безпосередньо в судових засіданнях - менше 3 годин, стягненню з позивача на користь кожного відповідача підлягають по 2000 грн. як компенсація витрат на правову допомогу.

На підставі ст.ст. 10, 12,13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_14 по дві тисячі (2000) гривень, у відшкодування витрат понесених на оплату правничої допомоги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення в порядку передбаченому п.15.5) Перехідних положень ЦПК України. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. О. Шульга