КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/4383/16-ц Головуючий у 1 інстанції - Ковальчук Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4881/2020 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2020 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного

суду в порядку спрощеного позовного провадження

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_2

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.11.2019 р.

в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , 3-особа, яка не заявляє самостійних вимог

щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної

державної адміністрації Київської області

про виселення

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 листопада 2019 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , 3-особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про виселення.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 по 689 грн. на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» по 689 грн. судового збору з кожного.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 25.01.2018 р. було частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», скасовані рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.06.2016 р. та ухвала апеляційного суду Київської області від 3.10.2016 р., а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 22.08.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № ZRZ0GK07374023, за яким вона отримала кредит у сумі 114 100,00 дол.США зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення заборгованості по 21.07.2027 року включно та зобов`язалася регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_6 передала в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк» квартиру загальною площею 45,30 кв.м, житловою площею 27,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_6 порушила взяті за кредитним договором зобов`язання щодо сплати необхідних платежів, що призвело до утворення заборгованості.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.05.2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03.02.2010 року, у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №ZRZ0GK07374023, укладеним 22.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 , було звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею 45,3 кв.м, житлова площа 27,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаної квартири. Вказаний кредитний договір розірвано.

Посилаючись на викладене, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» остаточно просив на підставі ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки) за вказаною адресою.

Згідно довідки, виданої 30.08.2013 року Комунальним підприємством «Управління міським господарством» Вишневої міської ради за № 1519, до складу сім`ї ОСОБА_7 належать: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 (змінила прізвище на ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11.03.2016 року за вих.№ 30.1.0.0/2-858 банк надіслав відповідачам вимоги про добровільне звільнення квартири.

Постановлюючи рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст.575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.39 вказаного закону, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно ч.1 ст.40 цього закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 Житлового кодексу УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Згідно ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 Житлового кодексу УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Також, при постановлені рішення судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного Суду від 25.01.2018 року по даній справі щодо застосування строку позовної давності та правової природи коштів, за які придбано квартиру, яка є предметом іпотеки.

За змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України вказано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч.5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так, звертаючись у травні 2016 року до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що після прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк направляв відповідачам письмові вимоги про виселення в добровільному (позасудовому) порядку, проте, вимоги не були виконані відповідачами, тільки після цього банк звернувся до суду із цим позовом про примусове виселення в судовому порядку.

Про це свідчать наявні у справі докази, а саме: повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11.03.2016 року про добровільне звільнення квартири, а також довідка Комунального підприємством «Управління міським господарством» Вишневої міської ради від 30.08.2013 року № 1519 про те, що за адресою квартири, на яку звернуто стягнення судовим рішенням, проживають та зареєстровані ОСОБА_6 , син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тому, суд першої інстанції вірно вважав, що зазначені обставини свідчать про триваючий характер порушення прав позивача, оскільки відповідачі не звільнили квартиру, яка є предметом іпотеки, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки починає свій відлік після закінчення 30-денного строку після пред`явлення вимоги про звільнення квартири.

Також скасовуючи попередні судові рішення Верховний Суд зазначав, що за змістом ст.ст.39, 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки, у зв`язку із зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки,якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст.109 ЖК України).

Таким чином, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі,яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Тому, Верховний Суд звертав увагу суду на необхідність встановлення обставин щодо правової природи коштів, за які було придбано квартиру, яка є предметом іпотеки, а саме: чи за кредитні кошти, адже ця обставина має вирішальне значення для правильного застосування вказаних норм матеріального права, оскільки впливає на спосіб виселення, тобто щодо надання іншого постійного жилого приміщення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача, зокрема, пояснив, що квартира яка є предметом іпотеки, була придбана за рахунок коштів наданих ОСОБА_3 за кредитним договором від 22.08.2007 р. №ZRZ0GK07374023, що в п.7.1. вказаного договору зазначено, що кошти видаються на купівлю житла, що і кредитний договір, договір іпотеки і договір купівлі-продажу квартири були укладені в один і той же день - 22.08.2007 р. (а.с.6 зворот, 7-9 зворот, т.1).

Як вбачається з умов кредитного договору, а саме: п.7.1, де вказано, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22.08.2007 року по 21.08.2027 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 114 100,00 дол. США на наступні цілі: 95 000,00 дол. США на купівлю житла, а також страхові платежі в розмірі 19 100,00 дол. США.

Згідно п.п.33.3 договору іпотеки квартири в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надає в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме : двокімнатна квартира за АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинський районного нотаріального округу Гончар Т.М. за реєстровим №270, зареєстрованог в державному реєстрі правочинів 22 серпня 2007 р. за №2299345. Дата укладання кредитного договору, купівлі-продажу квартири та дата укладання договору іпотеки - 22.08.2007 року.

Крім цього, ці обставини встановлені у рішеннях суду від 27.05.2009 року, залишеним без змін ухвалою від 03.02.2010 року.

Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що квартира (предмет іпотеки) придбана за грошові кошти, отримані за кредитним договором.

Суд також дійшов правильного висновку про те, що посилання відповідача на розписку від 15.08.2007 року є необгрунтованими, а тому не можуть бути взяті до уваги, оскільки доводи відповідача про джерело отримання грошових коштів відповідно до розписки від 15 серпня 2007 року на придбання квартири, спростовуються іншими доказами по справі, яким в сукупності з усіма доказами у справі судом дана належна правова оцінка.

Тому, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивач надав суду належні і допустимі докази в обгрунтування заявлених вимог, тому позов підлягає задоволенню, і належить виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 25.11.2020 р.

Головуючий :

Судді :