Постанова

Іменем України

07 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 235/6416/19

провадження № 61-5756св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю, Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит»,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року у складі судді Назаренко Г. В. та на постанову Донецького апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Никифоряк Л. П., Канурної О. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб), третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та кредит»), про поновлення строку внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання внести вимоги до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 22 травня

2013 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір

№ 6845/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на суму

150 000,00 доларів США на строк до 22 травня 2014 року.

22 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та банком було досягнуто домовленості про розірвання депозитного договору, у зв`язку з тим, що позивач вимушений виїхати із зони проведення антитерористичної операції. Грошові кошти, що зберігалися на депозитному рахунку, було перераховано до відділення № 7 Дніпропетровського регіонального управління банку, де відкрито поточний рахунок.

30 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про повернення коштів. Знаючи про обмеження, встановлені НБУ, він не заперечував проти повернення коштів частинами в сумі, передбаченій відповідною постановою. Проте банк не виконував своїх обов`язків і в період з 30 вересня 2014 року

до 30 лютого 2015 року повернув йому лише 17 500 доларів США. При цьому, суми, що поверталися, постійно зменшувалися, що змусило його звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 07 липня 2015 року у справі № 200/3218/15-ц було зобов`язано банк виплатити ОСОБА_1 одноразово грошові кошти з поточного рахунку № 12512 , відкритого у відділенні № 7 Дніпропетровського регіонального управління ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в сумі 79 000 доларів США. Також зобов`язано йому залишок коштів на поточному рахунку № 12512 , відкритому у відділенні № 7 Дніпропетровського регіонального управління ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в розмірі 59 956,25 доларів США повертати щоденно в доларах США в сумі, що встановлена законодавством України за курсом НБУ на день видачі до повної сплати.

Зазначене рішення не було виконано банком. У зв`язку з сімейними обставинами він вимушений був повернутися у м. Донецьк і не мав згоди виїхати з території, що тимчасово не контролюється українською владою.

Згодом ОСОБА_1 дізнався, що в грудні 2015 року розпочалася процедура ліквідації банку.

13 лютого 2018 року позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів в розмірі, встановленому судовим рішенням.

У листі також було наявне клопотання про поновлення строку на прийняття заяви у зв`язку з виключними обставинами (перебування в зоні АТО).

Проте жодної відповіді від уповноваженої особи він не отримав, у зв`язку з чим

21 листопада 2018 року звернувся безпосередньо до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на що отримав формальну відповідь про те, що він не звертався до уповноваженої особи, а тому будь-які вимоги після закінчення передбачено строку вважаються погашеними.

ОСОБА_1 вдруге направив звернення до Фонду, до якого ще раз додав квитанцію, проте відповіді не отримав.

Посилаючись на те, що бездіяльність відповідача порушує його права, призводить до того, що він не має можливості отримати та користуватися своїми грошовими коштами, просив суд поновити строк внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, визнати бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправною та зобов`язати відповідача внести вимоги ОСОБА_1 до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 21 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, закрито провадження у справі.

Повідомлено ОСОБА_1 про те, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснено позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» граничного розміру відшкодування за вкладами.

При цьому суди посилалися на правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі

№ 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2505/18, від 19 червня

2019 року у справі № 752/17889/17, від 2 жовтня 2019 рок у справі

№ 591/3999/17-ц.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 березня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 21 листопада 2019 року та на постанову Донецького апеляційного суду

від 05 лютого 2020 року, в якій, з урахуванням уточненої редакції касаційної скарги, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи

№ 235/6416/19.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга, з урахуванням її уточненої редакції, обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили характер спірних правовідносин, у результаті чого помилково вважали, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Позовні вимоги не стосуються відшкодування Фондом граничної суми за вкладами, оскільки позивач намагається повернути ту суму вкладу, яка не покривається Фондом, а повертається за рахунок майна банку, що ліквідується.

Крім того, позовні вимоги про поновлення строку внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку та зобов`язання відповідача внести вимоги ОСОБА_1 до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16-ц.

Таким чином, суди не звернули уваги на приватноправовий характер спору та дійшли помилкового висновку про закриття провадження у справі.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2020 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано безпідставністю та необґрунтованістю доводів скарги, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права та з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, яка, зокрема, у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 дійшла висновку про те, що спір щодо формулювання переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Крім того, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15, від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15 та

від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц зроблено висновок про те, що правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок кошів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер, а тому є публічно-правовим, у зв`язку з чим висновок судів про закриття провадження у справі є правильним.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір № 6845/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» строком на 6 місяців в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.1., 1.2. предметом договору є внесення клієнтом та прийняття банком грошових коштів в іноземній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_2 у розмірі 150 000,00 доларів США на строк із 22 травня 2013 року до 22 листопада 2013 року. За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеному п. 1.1. цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 8 % річних.

22 листопада 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено Договір-заяву № 14919/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» строком на 6 місяців в іноземній валюті, відповідно до умов якого ОСОБА_1 вніс, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок

№ НОМЕР_3 у сумі 150 000,00 доларів США на строк з 22 листопада

2013 року до 22 травня 2014 року. За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного у п. 1 цього Договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 9 % річних.

22 вересня 2014 року у зв`язку з тим, що позивач був вимушений виїхати із зони проведення антитерористичної операції, між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було досягнуто домовленості про розірвання депозитного договору. Грошові кошти позивача, що зберігалися у банку, було перераховано до відділення № 7 Дніпропетровського регіонального управління відповідача, де позивачем відкрито поточний рахунок, та укладено договір на відкриття поточного рахунку

№ 12512 . Перерахування на нього коштів підтверджується платіжним дорученням № 1 від 23 вересня 2014 року, відповідно до якого було переведено грошові кошти у розмірі 156 456,25 доларів США.

30 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із вимогою повернення грошового вкладу.

За період із 30 вересня 2014 року до 03 лютого 2015 року позивачу повернуто лише 17 500 доларів США, решта грошових коштів позивачу станом на 07 липня

2015 року видана не була.

Вказані обставини встановлені у справі № 200/3218/15-ц та сторонами не спростовуються.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 07 липня 2015 року у справі № 200/3218/15-ц за позовом ОСОБА_1 до

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача, зобов`язання вчинити дії, зобов`язано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виплатити ОСОБА_1 одноразово грошові кошти із поточного рахунку № 12512 у розмірі

79 000,00 доларів США; виплатити залишки коштів на поточному рахунку № 12512 у розмірі 59 956,25 доларів США, повертаючи щоденно. (а. с. 6-7, т. 1)

На підставі вказаного судового рішення видано виконавчі листи. (а. с. 8-9, т. 1)

Встановлено також, що Постановою Правління НБУ від 17 вересня 2015 року

№ 612 відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» визнано неплатоспроможним.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в АТ Банк «Фінанси та Кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898 відповідно до статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську ліцензію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку.

Відповідно до постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 18 грудня 2015 року № 230 розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року.

Інформація про ліквідацію банку була розміщена 23 грудня 2015 року на офіційному сайті Фонду та опубліковано в газеті «Голос України» № 242 (6242) від 23 грудня 2015 року. (а. с. 58, т. 1)

12 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою, яка зареєстрована 25 січня 2019 року № К-263/19, у якій просив поновити строк на прийняття заяви у зв`язку з перебуванням на території, що не підконтрольна українській владі, труднощами перетину блокпостів, а також просив внести його вимоги до АТ «Банк «Фінанси та Кредит», встановлені заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня

2015 року у справі № 200/3218/15-ц до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку. (а. с. 10, т. 1)

Згідно з відповіддю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб роз`яснено, що вимоги вкладників, що перевищують суму, гарантовану Фондом, задовольняються за рахунок коштів, одержаних від реалізації майна банку, у разі подання відповідної заяви до уповноваженої особи Фонду протягом 30-и днів із дня публікації відомостей про ліквідацію банку. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними. Запропоновано ОСОБА_1 повторно звернутися до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із відповідним пакетом документів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

№ 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, врахувавши аргументи відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення не відповідають вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору у справі, що переглядається Верховним Судом, є поновлення строку внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», визнання бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправною, зобов`язання Фонду внести вимоги позивача, встановлені рішенням Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 07 липня 2015 року у справі № 200/3218/15-ц, до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку. Такі вимоги пов`язані із невиконанням зобов`язання банку за судовим рішенням про стягнення грошових коштів.

Закриваючи провадження у справі, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір стосовно формування переліку вкладників та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» граничного розміру відшкодування за вкладами.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм можна зробити висновок про те, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих правовідносин, коли один із його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Зі змісту позовних вимог у справі, яка переглядається, вбачається, що вкладник банку оскаржує дії Фонду щодо невнесення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку під час здійснення процедури ліквідації, у зв`язку з тим, що Фонд не врахував поважні причини пропуску строку на звернення до уповноваженої особи Фонду із заявленою вимогою. У зв`язку із зазначеною бездіяльністю Фонду, вимоги позивача, встановлені заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2015 року

у справі № 200/3218/15-ц, протиправно не внесено до акцептованих вимог кредиторів банку.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами.

Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», серед яких, зокрема, здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами; акумулювання коштів, отриманих з джерел, визначених статтею

19 цього Закону, здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

За приписами частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебігу ліквідаційної процедури (частина четверта статті 49 Закону).

Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. До таких повноважень, зокрема, відноситься здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами та щодо задоволення вимог кредиторів банку, який ліквідується.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб`єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку.

Такі вимоги до банку кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду протягом 30 днів із дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку. При цьому вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються (частина п`ята статті 45 цього Закону).

Згідно із частиною першою статті 49 Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Разом із тим, Верховний Суд звертає увагу на те, що спеціальний закон не передбачає заборони щодо поновлення такого строку в разі його пропуску з поважних причин, а Фонд та його уповноважена особа наділені повноваженнями вносити зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 456/450/16-ц, від 20 червня 2018 року

у справі № 553/1642/15-ц, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року

у справі № 522/17150/15-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 757/3566/17-ц,

від 30 липня 2020 року у справі № 522/16438/17.

Юрисдикція спорів за участю Фонду визначається з огляду на зміст правовідносин та функцій, які він виконує у спірних правовідносинах.

При вирішенні питання юрисдикції спорів, пов`язаних із діяльністю та повноваженнями Фонду, судам слід враховувати, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»диференціює правовідносини, що:

1) виникають між вкладником банку та Фондом щодо відшкодування коштів за вкладами у межах граничної суми виплати за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку боржника та регулюються положеннями розділу V «Гарантії Фонду та відшкодування коштів за вкладами» цього Закону;

2) виникають між вкладником та банком, від імені якого діє уповноважена особа Фонду під час його ліквідації, щодо вимог кредиторів за вкладами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, задоволення яких здійснюється за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку та регулюються положеннями розділу VІІІ «Ліквідація банків» цього Закону.

У першому випадку правовідносини випливають із владних управлінських функцій Фонду як суб`єкта публічного права, який реалізує публічні інтереси держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб у цьому процесі або за його результатами впливає на фізичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

У другому випадку правовідносини випливають із майнових (кредиторських) вимог фізичної особи до банку за договором банківського вкладу, задоволення яких відбувається не з підстав гарантування вкладів фізичних осіб, а з інших підстав - за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації банку в загальному порядку. Закон не покладає на державу в особі уповноважених нею органів забезпечення гарантійних зобов`язань щодо задоволення таких вимог.

Верховний Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правовий висновок про те, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000,00 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18) та інших).

Натомість спір про включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і стягнення за договором банківського вкладу коштів, що перевищують граничну суму відшкодування, є приватноправовимі залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 752/17889/17-ц (провадження № 14-239цс19).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 307/2765/15-ц зроблено висновок про те, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договорів, уповноважена особа Фонду та Фонд діють як представники сторони договірних відносин.

Спір про визнання кредитором банку та включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. (Аналогічний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня

2018 року у справі № 755/17365/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16-ц у подібних правовідносин зі справою, що переглядається Верховним Судом, вказано, що звернення позивача до Фонду не є підставою для розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки він звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме: із рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства, оскільки сам первісний спір виник із цивільно-правової угоди, тому такий спір щодо внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суди першої та апеляційної інстанцій помилково визначилися із предметом і підставами позову, не з`ясували, які функції виконує Фонд у спірних правовідносинах, не звернули належної правової уваги на те, що вимоги про внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку передбачені заочним рішенням Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 07 липня 2015 року, ухваленому у цивільній справі

№ 200/3218/15-ц, яке банком не виконувалося ще до моменту визнання його неплатоспроможності. Тобто, позивач звернувся за захистом порушеного права, що виникло із цивільних правовідносин, а сам первісний спір виник із цивільно-правової угоди, тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, заявлені у справі вимоги не пов`язані з виплатою гарантованої державою суми відшкодування.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 04 липня

2018 року у справі № 826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2505/18, від 19 червня 2019 року у справі

№ 752/17889/17, від 02 жовтня 2019 рок у справі № 591/3999/17-ц, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не звернув увагу на те, що предмет спору та підстави позову у цих справах не є тотожними зі справою, яка переглядається.

У зазначених справах, які переглядалися Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору було визнання права особи на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом та скасування рішення Фонду про визнання договору банківського вкладу нікчемним, тобто позивачі зверталися до суду за захистом порушеного права у зв`язку з невиплатою Фондом гарантованого державою відшкодування коштів за рахунок Фонду з урахуванням встановленого частиною першою статті 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у межах суми 200 000,00 грн).

Зазначене свідчить про нерелевантне посилання судів першої та апеляційної інстанцій на постанови Великої Палати Верховного Суду, прийняті у справах з іншими фактичними обставинами, нетотожними позовними вимогами та відмінним змістом правовідносин, а відтак, і різними функціями, які виконує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у спірних правовідносинах.

З огляду на зазначене, ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, Верховний Суд робить висновок про те, що спір про поновлення строку внесення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, визнання кредитором банку та включення кредиторських вимог позивача, встановлених заочним рішенням Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 07 липня 2015 року у цивільній справі № 200/3218/15-цдо реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, помилково вважав наявними правові підстави для закриття провадження в цій справі.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із частинами четвертою, шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі, залишена без змін постановою апеляційного суду, перешкоджає провадженню у справі, то ухвала Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 21 листопада 2019 року та постанова Донецького апеляційного суду

від 05 лютого 2020 року підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 21 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду

від 05 лютого 2020 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик