ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8850/18

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/347/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач - Приватне підприємство «Техкомсервіс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 липня 2019 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 05.08.2019) у справі за позовом Приватного підприємства «Техкомсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ПП «Техкомсервіс» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову посилались на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , який знаходиться на обслуговуванні ПП «Техкомсервіс».

Позивачем надаються послуги з утримання будинку та прибудинкової території з періодичністю і в обсязі, що встановлені чинним законодавством та актами місцевого самоврядування, зокрема рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 197 від 11.05.2018 «Про послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій ПП «Техкомсервіс».

В порушення умов договору відповідач припинив своєчасно та в повному обсязі проводити оплату за обслуговування житла, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.11.2018 позов ПП «Техкомсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 борг за житлово-комунальні послуги за період з 01.08.2015 по 01.11.2018 в розмірі 13131, 60 грн та 1762,00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.01.2019 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення від 15.11.2018, призначено судове засідання.

23.05.2019 позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог. У вказаній заяві посилався на те, що відповідач жодним чином не погасив заборгованість, житлово-комунальні послуги продовжують надаватися, борг постійно збільшується. У заяві позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП «Техкомсервіс» борг з оплати житлово-комунальних послуг (послуг з утримання будинку та прибудинкової території) за період з 01.08.2015 по 01.05.2019 в розмірі 15 715, 20 грн, судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2019 позовні вимоги ПП «Техкомсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПП «Техкомсервіс» заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01.08.2015 по 01.05.2019 в сумі 15 715, 20 грн, та судовий збір в сумі 1762, 00 грн.

Рішення суду обґрунтовано наявністю підстав для задоволення позовних вимог, оскільки послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов`язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 31.07.2019, та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду прийнято без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

В обґрунтування порушення норм процесуального права заявник посилається на те, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що було встановлено судом першої інстанції. Проте, судові повістки за вказаною адресою не надсилались, а були направлені за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідач не проживає та квартира є непридатною для проживання, знаходиться в стані «після будівельників». Відповідач у вказаній квартирі не зареєстрований, не проживає, ремонт не проводить, договір з позивачем на надання житлово-комунальних послуг не укладав, рахунки за надані послуги не отримував та не сплачував.

Заявник у скарзі посилається, що матеріали справи не містять доказів фактичного користування відповідачем послугами позивача, належних та допустимих доказів у підтвердження надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території позивачем не надано, розмір боргу є необґрунтованим.

ОСОБА_1 зазначає, що своїй заяві про перегляд заочного рішення місцевого суду ним було заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки борг заявленого за період з 01.08.2015 по 01.11.2018, проте судом дана обставина не розглянута та не врахована.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПП «Техкомсервіс» Волохов Д.А. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишити без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2019. В обґрунтування посилається на необґрунтованість апеляційної скарги та законність судового рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 7).

ПП «Техкомсервіс» надає послуги з утримання будинків та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією акту приймання-передачі житлового комплексу від 30.06.2016 (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.08.2015 по 01.05.2019 борг ОСОБА_1 перед позивачем становить 15 715, 20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки відповідач, як власник квартири, не сплачував житлово-комунальні послуги, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов`язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час виникнення правовідносин.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Як вбачається, позивачем надавались послуги всім співвласникам будинку, їх оплата встановлювалась за тарифами затвердженими рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 197 від 11.05.2018.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території враховуючи наступне.

У відповідності до ст. 18 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Відповідач протягом надання йому послуг по утриманню будинку не звертався до ПП «Техкомсервіс» з будь-якими претензіями чи скаргами не надання або неналежного надання послуг останнім.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , та неналежним чином виконував зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь ПП «Техкомсервіс» заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", чинного на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоча у частині 1 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього ж Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі N 751/3840/15-ц.

З врахуванням наведеного не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи скарги, що між сторонами не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, оскільки відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі.

Не доведено відповідачем належними і допустимими доказами фактичного не користування житлово-комунальними послугами, оскільки саме твердження відповідача щодо не проживання в квартирі, яка належить йому на праві власності, не користування ліфтами, не здійснення ремонтних робіт, не є підставами для звільнення від оплати нарахованих житлово-комунальних послуг, які включають себе не тільки вивезення сміття, як посилається відповідач.

В обґрунтування незаконності та необґрунтованості розміру боргу, який нараховано позивачем до стягнення, відповідачем не надано жодного допустимого доказу, крім того ОСОБА_1 не звертався щодо надання позивачем житлово-комунальних послуг не в повному обсязі. Тарифи, встановлені для обрахування плати за обслуговування будинку та прибудинкової території, не оспорював.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що в порушення норм процесуального права судом першої інстанції судова кореспонденція надсилалась ОСОБА_1 не за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_2 , а за адресою, де відповідач не проживає та квартира у АДРЕСА_1 є непридатною для проживання, знаходиться в стані «після будівельників».

Відповідно до п. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції надсилалась судова кореспонденція за двома адресами відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 (зареєстроване місце проживання), за даною адресою відповідач отримував кореспонденцію, та за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстроване право власності), не отримував, кореспонденція поверталась не врученою.

Згідно ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та рішення у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 15.05.2019 року по справі № 0870/8014/12 зазначив, що з метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою "за закінченням терміну зберігання" свідчить, що рішення не вручено з причин, що не залежать від суду, який у установленому законодавством порядку вчинив процесуальні дії.

Виходячи з викладеного вище, відповідач достовірно знав про те, що в провадженені місцевого суду знаходиться справа за позовом ПП «Техкомсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, проте вчасно не цікавився розглядом справи.

Доводи апеляційної скарги заявника щодо неврахування місцевим судом заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно п. 7, 11 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених Постановою КМУ № 45 від 24.01.2006 «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08.10.1992 № 572 власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил. Власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків несуть відповідальність згідно із законом.

За приписами ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно зі ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Судом встановлено, що позивач в позові просив стягнути борг з оплати житлово-комунальних послуг (послуг з утримання будинку та прибудинкової території) за період з 01.08.2015 по 01.06.2018, тобто за три роки.

Перебіг трирічного строку позовної давності розпочався з 01.09.2015, а саме з наступного місяця або календарної дати, не пізніше якої споживач повинен був здійснити оплату житлово-комунальних послуг за попередній місяць, тобто за серпень 2015 року.

Як вбачається, до суду позивач звернувся з відповідним позовом 28.08.2018, і за період виникнення заборгованості, що не перевищувала трирічний строк, та в подальшому позивач під час розгляду справи звертався до суду з заявами про збільшення позовних вимог в частині періоду стягнення заборгованості та, відповідно, збільшення самої заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Як вбачається, позивач скористався своїм правом передбаченим п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, щодо подачі заяви про збільшення позовних вимог. Таким чином не може бути підставою для скасування вірного по суті рішення доводи скарги щодо незастосування судом першої інстанції строку позовної давності.

Таким чином, суд розглянув спір на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 24.02.2020.

Головуючий Судді :