П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 року місто Маріуполь

справа № 266/3917/19

провадження № 22-ц/804/3092/20

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар судового засідання Грішко С.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Федотової В.М. від 13 липня 2020 року, дата складання повного тексту рішення 23 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

03 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, розподіл майна подружжя, стягнення судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що з травня 2009 року вона з відповідачем спільно мешкали по АДРЕСА_1 та вели господарство, перебуваючи у цивільному шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2 .

26 липня 2014 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 вересня 2016 року, справа №266/2158/16-ц.

Під час перебування у шлюбі набуто наступне майно: транспортний засіб SUBARU FORESTER, 2007 року, державний номер НОМЕР_1 ; транспортний засіб SUBARU IMPREZA, 2007 року, державний номер НОМЕР_2 ; контейнер 20 футовий; обладнання для шиномонтажу (два верстати); отримано у користування земельну ділянку для ведення господарської діяльності на ім`я відповідача та закуплено необхідне устаткування для обслуговування транспортних засобів за адресою: АДРЕСА_2 ; на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 побудовано великий гараж на два авто та двоповерховий будинок, в якому проведено якісний ремонт її рідним братом; придбано телевізор марки SONY; холодильник WHIRLPOOL; вбудована електрошафа WHIRLPOOL; вбудована електрична варильна поверхня WHIRLPOOL; кухонні меблі; котел КСТ-16; меблі для всього будинку, що маю можливість надати назви: NKG-50/72-L BRC, NKDP- 60/82-К BRC, NKD1S-50/82-P/S BRC, NKG-60/72-L/P BRC, NKGO-60/40-O BRC, NKG-30/72-L BRC, NKG-40/72-P BRC, NKGNWU-60/72-P BRC, FC_NKG_15/72 NIKA FRM CLASSIC-SEGMENTY-JAB.CIE, N.YORK-GKOM1d1sn-яблуня темна, N.YORK-GNAD1wn- яблуня темна.

Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, дитина проживає разом з позивачем, а відповідач не бажає приймати участь у належному вихованні дитини, а тільки іноді робить перекази у розмірі 800,00 грн, і на позивача покладено повністю обов`язок з утримання та розвитку дитини. Тому вважає, що можливо відступити від рівного розподілу майна з урахуванням інтересів дитини та виділити їй з дитиною 2/3 частки майна, а відповідачу 1/3 частку майна.

Просила визнати спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказане нерухоме та рухоме майно, виділивши та визнавши за нею право власності на 2/3 частини всього зазначеного майна, а за відповідачем ОСОБА_2 визнати право власності на 1/3 частку всього зазначеного майна та виділити зазначену частку майна відповідачу .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, розподіл майна подружжя, стягнення судових витрат - відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем на підтвердження своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України не доведено, що зазначене в позові майно є сумісним майном подружжя та підлягає розділу, оскільки частина майна придбана до реєстрації шлюбу між сторонами, частина після його розірвання, транспортний засіб SUBARU IMPREZA, 2007 року, державний номер НОМЕР_2 придбано 17 квітня 2013 року та продано 17 червня 2016 року, транспортний засіб SUBARU IMPREZA, 2007 року, державний номер НОМЕР_2 , станом на 28 грудня 2019 року належить ОСОБА_4 , згідно з відповіддю ККП «Міське бюро технічної інвентаризації-Маріупольська нерухомість» № 2604 від 26 грудня 2019 року інвентарна справа на будинок АДРЕСА_3 , не значиться, інформація про реєстрацію права власності на вищевказаний будинок станом на 2003 р. відсутня.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197302754 від 23 січня 2020 року земельна ділянка АДРЕСА_3 , з 09 жовтня 2013 року належить на праві приватної власності ОСОБА_5 ..

Позивачкою не надано доказів щодо індивідуальних ознак речей побутового вжитку, які вона включила до переліку майна, що підлягає поділу як спільне майно подружжя, а саме відсутні зазначення моделі, марки, роки випуску, та не надано об`єктивних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу окремих речей.

Існування та придбання вказаного майна за час перебування у шлюбі, на поділі якого наполягає позивачка, відповідач заперечує, а на спростування таких заперечень ОСОБА_1 доказів не надала.

Транспортний засіб SUBARU FORESTER, держаний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 з 01 листопада 2007 року, тобто в той час, коли відповідач перебував у попередньому шлюбі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

08 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, позиція інших учасників справи

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотань про витребування доказів та допит свідків.

Позивач була позбавлена права ознайомитись з матеріалами справи, подавати докази, заяви, клопотання, пояснення та інше, оскільки суд не врахував оголошення в країні карантину та не відклав розгляд справи.

16 жовтня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення, оскільки суд першої інстанції правильно зробив висновок в частині предмету спору та обраного відповідно до нього способу захисту та відмовив у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 07 вересня 2010 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 8).

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 13 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29 листопада 2003 року, розірвано (а.с. 75).

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 01 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26 липня 2014 року у Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 182, розірвано (а.с. 9, 72).

Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №057836 ОСОБА_2 зареєстрований з 14 травня 1999 року, вид діяльності: технічне обслуговування та ремонт автомобілів (а.с. 73-74).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 126/1 від 20 березня 2002 року надано в оренду терміном на 3 роки земельну ділянку для встановлення павільйону « ІНФОРМАЦІЯ_3 » біля перехрестя вул. Краснофлотської та вул. Лазарева у Приморському районі міста , приватному підприємцю ОСОБА_2 (а.с. 76).

Рішенням Маріупольської міської ради № 7/10-631 від 02 вересня 2016 року продовжено на 10 років строк оренди земельної ділянки по АДРЕСА_2 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , на підставі якого укладено договір оренди земельної ділянки від 11 жовтня 2016 року, та які зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 77-79).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу - транспортний засіб SUBARU FORESTER, держаний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 з 01 листопада 2007 року (а.с. 81).

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 11 грудня 2006 року ОСОБА_2 подаровано земельну ділянку площею 0,0673 га, що знаходиться у віданні Іллічівської сільської ради Першотравневого району Донецької області з цільовим призначенням для ведення садівництва: кадастровий номер :05:000:0646 (а.с. 82-83).

Відповідно до накладної ТОВ «Фора» від 12 липня 2003 року ОСОБА_2 придбав станок шиномонтажний ОМА671 (а.с. 84).

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 12 від 04 липня 2000 року, накладною № 12 ПП ОСОБА_2 прийняв пристрій для балансировки коліс (а.с. 84а).

Відповідно до роздруківки з сайту «База автомобільних номерів України» 30 листопада 2019 року транспортний засіб SUBARU IMPREZA, 2007 року, державний номер НОМЕР_2 , придбано 17 квітня 2013 року та продано 17 червня 2016 року (а.с. 80).

Згідно з відповіддю регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 28 грудня 2019 року № 31/5-9425, власником транспортного засобу SUBARU IMPREZA, 2007 року, державний номер НОМЕР_2 , станом на 28 грудня 2019 року є ОСОБА_4 (а.с. 107).

Відповідно до інформації ККП «Міське бюро технічної інвентаризації-Маріупольська нерухомість» № 2604 від 26 грудня 2019 року інвентарна справа на будинок АДРЕСА_3 , не значиться, інформація про реєстрацію права власності на вищевказаний будинок станом на 2003 рік відсутня (а.с. 110).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197302754 від 23 січня 2020 року земельна ділянка АДРЕСА_3 , з 09 жовтня 2013 року належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с. 113-114).

Рух справи в апеляційній інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 вересня 2020 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.

Ухвалою апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційна скарга залишена без руху для усунення недоліків апеляційної скарги - проведення оплати судового збору.

Ухвалою апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року позивача звільнено від сплати судового збору у сумі 1 152 грн 60 коп., у справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року справа призначена до судового розгляду за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з позовом, позивач ОСОБА_1 вказувала, що їх спільним з відповідачем майном, яке підлягає поділу, є речі побутового вжитку: телевізор марки SONY; холодильник WHIRLPOOL; вбудована електрошафа WHIRLPOOL; вбудована електрична варочна поверхня WHIRLPOOL; кухонні меблі; котел КСТ-16; меблі для всього будинку: NKG-50/72-L BRC, NKDP- 60/82-К BRC, NKD1S-50/82-P/S BRC, NKG-60/72-L/P BRC, NKGO-60/40-O BRC, NKG-30/72-L BRC, NKG-40/72-P BRC, NKGNWU-60/72-P BRC, FC_NKG_15/72 NIKA FRM CLASSIC-SEGMENTY-JAB.CIE, N.YORK-GKOM1d1sn-яблуня темна, N.YORK-GNAD1wn- яблуня темна, без наведення їх вартості, часу придбання, клопотань стосовно призначення судово-товарознавчої експертизи позивачкою також заявлено не було.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що позивачкою не надано доказів щодо індивідуальних ознак речей побутового вжитку, які вона включила до переліку майна, що підлягає поділу як спільне майно подружжя сторін, а саме відсутні зазначення моделі, марки, року випуску, а також не надано об`єктивних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу окремих речей. Крім того, існування та придбання вказаного майна за час перебування у шлюбі, на поділі якого наполягала позивачка, відповідач заперечує, а на спростування таких заперечень ОСОБА_1 жодних доказів не надала.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що він позбавлений можливості провести поділ між сторонами речей побутового вжитку, через недоведеність позивачкою складу цього майна та його дійсної вартості на час вирішення спору, та придбання вказаних речей в період перебування в шлюбі з відповідачем.

Суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 з 29 листопада 2003 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірваний рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 13 жовтня 2011 року, і обгрунтовано відмовив у визнанні спільним сумісним майном сторін і відповідно у поділі транспортного засобу SUBARU FORESTER, 2007 року, державний номер НОМЕР_1 .

Позивачка звернулася до суду з позовом щодо поділу вказаного автомобілю, оскільки вважає, що вони з відповідачем набули право власності на транспортний засіб, перебуваючи у шлюбі.

Відповідно до частини 1 статті 328, частини 4 статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що транспортний засіб SUBARU FORESTER держаний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 з 01 листопада 2007 року, тобто в той час коли відповідач перебував у попередньому шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_6 .

Отже, спірний автомобіль у власність сторін за час перебування їх у шлюбі не переходив, оскільки був придбаний в час перебування відповідача у попередньому шлюбі, у зв`язку з чим відповідно до статті 60 СК України відсутні підстави для віднесення цього транспортного засобу до спільного майна сторін.

Суд обгрунтовано зазначив, що позивачка безпідставно вимагає поділу транспортного засобу SUBARU IMPREZA, 2007 року, державний номер НОМЕР_2 , який був придбаний ОСОБА_2 за власні кошти 17 квітня 2013 року, тобто до укладання шлюбу з позивачкою.

Хоча в позовній заяві ОСОБА_1 і зазначає, що мешкала з відповідачем однією сім`єю з 2009 року, коли відповідач ще перебував в іншому шлюбі до 2011 року, проте вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю на час придбання вищевказаного автомобілю, ОСОБА_1 не заявлялись.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, майно фізичної особи-підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до статті 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 зазначеного Кодексу.

Суд першої інстанції обгрунтовано зробив висновок, що обладнання для шиномонтажу (два верстати) та закуплене необхідне устаткування для обслуговування транспортних засобів не могло використовуватись для потреб сім`ї, а використовувалась виключно для підприємницької діяльності відповідача, яку він розпочав до укладення шлюбу, і що вказане майно поділу не підлягає, оякільки позивачка не довела, що обладнання для шиномонтажу (два верстати) та закуплене необхідне обладнанння придбано за сумісні кошти позивачки та відповідача, або придбане за власні кошти позивачки. В той час як твердження відповідача про час придбання майна підтверджені письмовими доказами.

Не підтверджено доказами придбання та наявність у ОСОБА_2 контейнеру 20 футового, а тому суд обгрунтовано визнав такі твердження позивачки хибними.

Відмовляючи у визнанні спільним майном колишнього подружжя нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачкою воно не конкретизовано, не перелічено, не наведено його вартість, не надано суду доказів наявності майна, час придбання. Відповідач не підтвердив твердження позивачки, заперечував проти наведених у позові обставин стосовно будування на даній земельній ділянці гаража для двох автомобілів, двоповерхового будинку, з проведенням ремонту. Позивачка не надала відповідних доказів, щодо існування побудов на вказаній земельній ділянці за вказаною адресою, час їх побудови. Проте відповідно до інформації ККП «Міське бюро технічної інвентаризації-Маріупольська нерухомість» інвентарна справа на будинок АДРЕСА_3 , не значиться, а згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка АДРЕСА_3 , з 09 жовтня 2013 року належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотань про витребування доказів та допит свідків, апеляційний суд визнає необгрунтованими, оскільки судом неодноразово розглядались такі клопотання позивача, і задовольнялися.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що вона була позбавлена права ознайомитись з матеріалами справи, подавати докази, заяви, клопотання, пояснення та інше, оскільки суд не врахував оголошення в країні карантину та не відклав розгляд справи, апеляційний суд вважає такими, що не впливають на правильність судового рішення, оскільки справа перебувала в провадженні суду з липня 2019 року, позивачка неодноразово зазначала про розгляд справи у її відсутність, надавала клопотання і не була позбавлена можливості ознайомитися з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного визначення розміру судового збору 8 836,60 грн, апеляційний суд відхиляє, оскільки ухвала суду від 25 жовтня 2019 року набула чинності, оскаржена не була.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обгрунтованих та правильних висновків суду.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну правову оцінку, правильно застосував матеріальний закон та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги - без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

С.А. Попова