ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/1453/19
Провадження № 22-ц/4820/303/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Полонської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на самочинне будівництво за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 19 листопада 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полонської міської ради Хмельницької області (далі Рада) про визнання права власності на самочинне будівництво.

ОСОБА_1 зазначила, що у 2005 році вона побудувала нежитлову будівлю площею 27,2 кв.м на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0050 га по АДРЕСА_1 . Рішенням Ради від 20 березня 2015 року №25 їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі землі громадської забудови з метою передачі в оренду. Оскільки на земельній ділянці була зведена капітальна споруда, то Рада не затвердила проект землеустрою та не уклала з нею договір оренди землі. За результатами перевірки Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області її було притягнуто до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво. Нежитлове приміщення, яке використовується позивачкою як магазин, відповідає будівельним нормам та правилам і не порушує прав інших осіб.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно магазин, який розташований по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 19 листопада 2019 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці комунальної власності, разом із тим, Рада як розпорядник землі заперечує проти визнання її права власності на нерухоме майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що самочинно зведене ОСОБА_1 приміщення магазину відповідає будівельним нормам та правилам і не порушує прав інших осіб, а Рада зволікає з вирішенням питання про відведення земельної ділянки, тому право власності позивачки на самочинне будівництво має бути визнане в судовому порядку. Суд першої інстанції не врахував норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу за підписом секретаря Ради Сосун Л.А., яка зазначила, що Рада визнає апеляційну скаргу та не заперечує проти визнання права власності ОСОБА_1 на самочинне будівництво.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 побудувала нежитлову будівлю площею 27,2 кв.м на земельній ділянці комунальної власності орієнтовною площею 0,0050 га, розташованій по АДРЕСА_1 .

Рішенням Ради від 20 березня 2015 року №25 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0050 га за вказаною адресою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі землі громадської забудови з метою передачі в оренду.

Разом із тим, у встановленому законом порядку земельна ділянка не була передана в оренду ОСОБА_1 .

Постановою Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Хмельницькій області від 4 березня 2019 року № 9 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї стягнення у виді 8 500 грн штрафу. ОСОБА_1 була визнана винною в тому, що вона провела роботи з будівництва магазину по АДРЕСА_1 , самочинно, тобто без документів, які дають право на виконання таких робіт.

Згідно технічного висновку за результатами обстеження нежитлової будівлі (магазину) по АДРЕСА_1 , на можливість її безпечної експлуатації, складеного 5 серпня 2019 року Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , ця нежитлова будівля (магазин) загальною площею 27,2 кв.м придатна до нормальної та безпечної експлуатації.

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В силу ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Із положень ч. 2 ст. 331 ЦК України слідує, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) право власності та інші речові права на нерухоме майно, в тому числі право оренди, підлягають державній реєстрації.

За змістом ч. 2 ст. 5 Закону №1952-IV якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Як передбачено ч. 1 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Однією з таких категорій є землі житлової та громадської забудови (ст. 19 ЗК України).

Статтею 38 ЗК України встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Відповідно до ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Із положень ст.ст. 90, 95, 102-1 ЗК України слідує, що право на забудову земельної ділянки мають лише її власник і землекористувач, а також особа, яка набула право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

В силу з ч.ч. 4, 5 ст. 26 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 постанови від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права самочинним будівництво визнається об`єкт нерухомості, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; його збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; він збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Положення частини третьої та четвертої статті 376 ЦК України допускають можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку цій особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, то таке майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

Аналіз статті 376 ЦК України дає підстави для висновку, що частина третя цієї норми застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Наразі, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. Одночасно, має бути враховано: наявність в особи, що здійснила будівництво, відповідного документа на виконання будівельних робіт та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 2 грудня 2015 року (справа №6-1328цс15), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснила будівництво нежитлового приміщення (магазину) на земельній ділянці, яка їй не належить і не була відведена в установленому порядку для цієї мети, а також за відсутності дозволу на виконання будівельних робіт і затвердженого проекту.

У свою чергу, Рада як розпорядник земельної ділянки комунальної власності не надала ОСОБА_1 земельну ділянку під уже збудоване нерухоме майно та заперечує проти визнання її права власності на самочинне будівництво.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на обґрунтованість позову та неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають дійсності.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норм чинного законодавства щодо набуття права на самочинне будівництво, є помилковими.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 19 листопада 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Дідек М.Б.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 5