Справа № 461/3786/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2409/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року, ухвалене в складі головуючої судді Волоско І.Р.,у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

08 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом до Львівської міської ради, в якому просила стягнути з Львівської міської ради 81457,48 грн. заподіяної майнової шкоди.

В обґрунтування даного позову покликалась на те, що 24 лютого 2020 року автомобіль марки «CitroenC3», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , був пошкоджений внаслідок падіння дерева за адресою АДРЕСА_1 . В той же день, позивачка звернулась в Сихівський ВП ГУНП у Львівській області із заявою по факту пошкодження автомобіля. Дане звернення було зареєстровано у підсистемі «Єдиний облік» інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», Сихівського ВП ГУНП за №3506. Внаслідок вказаної події, позивачу нанесена значна матеріальна шкода, яка, відповідно до висновку №73 від 25.03.2020 року, вираховується як різниця між ринковою вартістю транспортного засобу на момент настання події та ринковою вартості транспортного засобу в пошкодженому стані та становить 79 157 грн. 48 коп. (111870,36 грн. 32 712,88 грн.), оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищує його вартість до пошкодження, і відповідно проводити його повноцінне ремонтне відновлення економічно недоцільно. Водночас, позивач також понесла витрати за надання експертних послуг в сумі 2 300 грн. 00 коп. Зазначає, що із відповідей органів місцевого самоврядування, зелені насадження, зокрема дерево, що знаходиться по АДРЕСА_1 та впало на автомобіль позивача, не передавались на баланс жодного підприємства. Разом з цим, ні Департамент містобудування Львівської міської ради, ні Сихівська районна адміністрація м. Львова балансоутримувачем зелених насаджень по вищезазначеній адресі не являється. Саме тому, обов`язок по відшкодуванню заподіяної позивачу шкоди, внаслідок падіння дерева, покладається на Львівську міську раду до відання виконавчого органу якої, в силу пп.7 п. «а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належать організація благоустрою населених пунктів; здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій; організація озеленення, та яким не було належним чином забезпечено організацію роботу з питань благоустрою, а саме, щодо обліку зелених насаджень, здійснення їх інвентаризації, проведення періодичних оглядів. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 81 457,48 грн. та 840,80 грн. судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила Львівська міська рада, в інтересах якої діє представник І.Процик.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що Львівська міська рада у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 14.03.2014 року №195 «Про контроль за охороною зелених насаджень у м. Львові», чітко розмежовані повноваження у сфері охорони зелених насаджень. Так, відповідно до п.2.1.1.2 Порядку контролю за охороною зелених насаджень у м. Львові, затвердженого даним рішенням, на районні адміністрації покладено контроль за станом експлуатації і утримання вуличних насаджень на території мікрорайонів, кварталів і на прибудинкових територій. Порядок контролю за охороною зелених насаджень у м. Львові є обов`язковими для виконання всіма підприємствами, організаціями, установами та громадянами, які займаються проектуванням, створенням, експлуатацією, ремонтом і утриманням всіх видів зелених насаджень, розташованих на території міста. Контроль за охороною зелених насаджень у місті означає контроль за дотриманням Правил, вимог Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2006 року №1045 (зі змінами). Відповідно до зазначених нормативних документів щорічно в міському бюджеті передбачаються районним адміністраціям, як балансоутримувачу об`єктів благоустрою, кошти на проведення робіт з озеленення, в тому числі видалення, формування вуличних насаджень. Таким чином, районні адміністрації здійснюють контроль на об`єктах благоустрою та забезпечують видалення аварійних сухостійних дерев.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачі об`єктів благоустрою.

Згідно з ст. 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до цього будівель, споруд, проводиться балансоутримувачем цього будинку, або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території. Наведене повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №200/22129/16-ц (провадження №61-43478св18).

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації від 03.03.2006 року №184 «Про прийняття-передачу житлового будинку АДРЕСА_2 з балансу ЛКП «Новий Львів» на баланс ОСББ «На Тернопільській» вирішено передати житловий будинок АДРЕСА_2 » на баланс ОСББ «На Тернопільській» згідно з актом приймання-передачі житлового комплексу з балансу на баланс від 2006 року. Пунктом 3.4 вказаного розпорядження зазначено утримувати прилеглу територію до будинку АДРЕСА_2 в належному санітарно-технічному стані відповідно до п.4.2.2 «Правил благоустрою і утримання території м. Львова», затверджених ухвалою Львівської міської ради від 26.10.2002 року №816. Пунктом 5 акту передачі передано благоустрій прибудинкової території, де зазначено про передачу 30 одиниць дерев та чагарників.

Звертає увагу також на висновок експерта, як на дослідження, при якому експерт не попереджався про кримінальну відповідальність. Вказаний висновок має дорадчий (рекомендаційних) характер, грунтується на ознаках імовірності та припущення пошкоджень і в основу не може застосуватись, як преюдиційним, оскільки судом не призначалась транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи транспортного засобу. Окрім того, звертає увагу на те, що така експертиза проведена без представників комунальних служб та адміністрації.

Зазначає, що позивач не довів неправомірність діяння саме Львівської міської ради, розмір завданої шкоди, причинний зв`язок між неправомірністю діяння і заподіяною шкодою.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують, підстави для скасування рішення відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 81 457 грн. 48 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що автомобіль марки «CitroenC3», р.н. НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.10 на звороті).

24 лютого 2020 року автомобіль марки «CitroenC3», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , був пошкоджений внаслідок падіння на такий дерева за адресою АДРЕСА_1 .

У цей же день позивачка звернулась в Сихівський ВП ГУНП у Львівській області із заявою по факту пошкодження автомобіля. Дане звернення було зареєстровано у підсистемі «Єдиний облік» інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», Сихівського ВП ГУНП за №3506 (а.с.5).

Листом №34-вих-22841 від 18.03.2020 року Сихівська районна адміністрація м. Львова повідомила, що на балансі Сихівської районної адміністрації зелені насадження, і зокрема дерево, що впало на автомобіль марки CitroenC3 за адресою АДРЕСА_1 , не перебувають (а.с.8).

30 березня 2020 року листом №2402-вих.25891, Департамент містобудування Львівської міської ради зазначив, що враховуючи те, що інвентаризація зелених насаджень у м. Львові не проведена та не визначена балансова вартість зелених насаджень, балансоутримувач зелених насаджень за адресою АДРЕСА_1 не визначений. Оскільки за територіальним розташуванням зелені насадження за вищезазначеною адресою відносяться до Сихівського району, контроль за станом експлуатації і утримання насаджень на прибудинковій території здійснює Сихівська районна адміністрація (а.с.7).

Відповідно до висновку №73 від 25.03.2020 року, вираховується як різниця між ринковою вартістю транспортного засобу на момент настання події та ринковою вартості транспортного засобу в пошкодженому стані та становить 79 157 (сімдесят дев`ять тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 48 коп. (111 870,36 грн. 32 712,88 грн.), оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищує його вартість до пошкодження, і відповідно проводити його повноцінне ремонтне відновлення економічно недоцільно. Водночас, позивач також понесла витрати за надання експертних послуг в сумі 2 300 грн. 00 коп. (а.с.13-46).

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок по відшкодуванню заподіяної позивачу шкоди, внаслідок падіння дерева, покладено на Львівську міську раду, до відання виконавчого органу якої, в силу п.п.7 п. «а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належать організація благоустрою населених пунктів; здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій; організація озеленення та яким не було належним чином забезпечено організацію роботу з питань благоустрою, а саме щодо обліку зелених насаджень, здійснення їх інвентаризації, проведення періодичних оглядів.При цьому, розмір шкоди, відповідачем не спростовано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, юридичною підставою відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина, і за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння шкоди. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення є зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року, справа № 761/6010/15-ц, провадження № 61-15835 св 18.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі № 372/1891/17 (провадження № 61-682св18) викладено правовий висновок, у якому зазначено, що «відповідно до пункту 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

У випадку заподіяння майну чи здоров`ю особи шкоди внаслідок бездіяльності балансоутримовача, яка проявляється у незабезпеченні належного стану та догляду за утриманням об`єктів благоустрою, до яких відносяться зелені насадження, останній зобов`язується відшкодувати таку шкоду.

Частиною другою статті 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказаною нормою встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини, а саме у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що проведення відповідачем загальних оглядів зелених насаджень на території міста та здійснення видалення дерев свідчить про відсутність його вини у заподіянні позивачеві шкоди, спричиненої падінням гілки на автомобіль останнього.

Враховуючи те, що судами не встановлено порушення позивачем Правил дорожнього руху України, єдиною та достатньою обставиною у цій справі, яка свідчитиме про відсутність вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу, а як наслідок і відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку її відшкодувати, буде заподіяння такої шкоди у зв`язку із дією об`єктивних обставин, зокрема те, що падіння гілки на автомобіль відбулося внаслідок злив, ураганів, сильних вітрів тощо.»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Зважаючи на вказані правові висновки та встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в частині пред`явлення позову до неналежного відповідача та недоведення позивачкою вини відповідача є юридично неспроможними.

На думку апелянта, належним відповідачем, як балансоутримувачем, є не Львівська міська рада, а ОСББ «На Тернопільській», якому такі об`єкти благоустрою, як дерева (чагарники) у кількості 30 одиниць (одне з яких впало на автомобіль позивача) передані на баланс згідно акта приймання-передачі житлового комплексу або його частини ( АДРЕСА_2 ) з балансу на баланс від березня 2006 року.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду, дерево, яке впало, з огляду на місце розташування автомобіля позивачки, не знаходиться на прибудинковій території ОСББ «На Тернопільській», а відтак і не передано цьому ОСББ, як об`єкт благоустрою. Тобто, Львівської міською радою не доведено, що ОСББ «На Тернопільській» є заподіювачем шкоди, спричиненої позивачу внаслідок падіння дерева на його автомобіль

У зв`язку із цим, колегія суддів приходить до висновку що належним відповідачем є саме Львівська міська рада, оскільки доказів того, що нею передано функції щодо належного утримання та здійснення своєчасного ремонту об`єктів благоустрою за цією адресою іншим підприємствам, установам, організаціям, матеріали справи не містять.

Схожий правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного від 1 лютого 2018 року у справі № 607/17627/15-ц (провадження № 61-1933 св 18).

Також відповідачем відсутність своєї вини у заподіянні шкоди позивачці не доведено.

Окрім того, Львівською міською радою в суді першої інстанції жодних заперечень та підтверджуючих доказів в частині невірного визначення розміру заподіяного позивачці збитку не подано. У зв`язку із цим, колегія суддів, з урахуванням положень частини другої статті 367 ЦПК України, мотиви апеляційної скарги щодо цього не досліджує.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатніми.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 18 листопада 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.