Справа № 466/6497/17 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/3010/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду від 19 липня 2019 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Львівської міської ради, з участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: Відділу у м. Львові Головного Управління Держгеокадастру у Львівській області, Колективного підприємства «Картограф» про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , Львівської міської ради, з участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: Відділу у м. Львові Головного Управління Держгеокадастру у Львівській області, Колективного підприємства «Картограф» про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником будинку за АДРЕСА_1 . За даним будинком рахується земельна ділянка загальною площею 0,0811 га для обслуговування цього будинку та господарських споруд.

Ще у 2003-2004 роках вона розпочала збір документів, які потрібно було передати до Львівської міської ради для приватизації земельної ділянки. При цьому вона мала узгодити межі із сусідніми землекористувачами одним із яких є ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 , не погодилася узгоджувати суміжні межі та розпочала подавати надумані позови, вважаючи, що вона захопила її частину земельної ділянки.

Згідно Ухвали Львівської міської ради №4954 від 14 липня 2015 року її надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для оформлення землекористування на вищевказану земельну ділянку.

ЛКП «Центр земельного кадастру та землеустрою» було розроблено проект землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки (кадастровий план земельної ділянки, індн.№:05:003:0041).

Під час виконання технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на виконання вимог ст.ст.196,198 ЗК України, щодо погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, ОСОБА_1 , як співкористувач суміжної земельної ділянки по межі від «Д» до «А», відмовилася підписувати Акт прийомки-передачі межових знаків на збереження, не надаючи при цьому ніяких аргументованих пояснень такої відмови. При тому інший співкористувач суміжної земельної ділянки ОСОБА_5 підписала цей акт.

З метою врегулювання спору вона звернулася до Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради, за результатами розгляду яка згідно з Витягу з протоколу №165 від 09 жовтня 2015 року рекомендувала погодити межі в судовому порядку.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 13 червня 2018 року позивач ОСОБА_3 просила:

усунути їй перешкоди в здійсненні приватизації земельної ділянки площею 0,0811 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у АДРЕСА_1 , шляхом надання дозволу на оформлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність без погодження одного із суміжного землекористувача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання (т.1 а.с.1-3; 236-238).

17 грудня 2018 року позивачка ОСОБА_3 подала уточнену позовну заяву у якій просила:

визнати межу, між суміжними землекористувачами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме сторону А ОСОБА_6 за кадастровим планом земельної ділянки №:05:003:0041, з кутовими т очками 7-1 та кутом 030*10*08* такою, що є у спільному користуванні землекористувачів та власників будинковолодіння по адресі: АДРЕСА_1 та буднковолодіння по адресі: АДРЕСА_1 ;

усунути перешкоди ОСОБА_3 в здійсненні приватизації земельної ділянки площею 0,0811 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані у АДРЕСА_1 , шляхом надання дозволу на оформлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність без погодження одного із суміжних землекористувачів ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акті прийомки - передачі межових знаків на зберігання (т.2 а.с.7-8; 19; 20-22).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 22 травня 2019 по у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_3 про прийняття заяви про збільшення позовних вимог в порядку ст.49 ЦПК України від 17 грудня 2018року з додатками відмовлено ( т.2 а.с.51, 52-54).

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду від 19 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Львівської міської ради, з участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: Відділу у м. Львові Головного Управління Держгеокадастру у Львівській області, Колективного підприємства «Картограф» про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що відсутні докази того, що позивачка ОСОБА_3 повідомляла належним чином відповідачку ОСОБА_1 про дату та час погодження меж їх суміжних ділянок не відповідає дійсності оскільки з метою врегулювання спору стосовно межі та підпису під актами відповідачкою, позивач звертався до Узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради, на якій свої пояснення надавала ОСОБА_1 , стверджуючи, що Позивачка порушила межу, а відповідно вона не бажає підписувати акти узгодження меж.

Вказує, що на даній Узгоджувальній комісії ОСОБА_1 надавала свої пояснення, а ОСОБА_3 надавала свої пояснення, долучивши на дану комісію рішення судів, які спростовували надумані пояснення Відповідачки. Матеріали цієї комісії були представленні в суд, а тому стверджувати, що ОСОБА_1 не знала про ці акти, спростовуються матеріалами Узгоджувальної комісії.

Просить рішення Шевченківського районного суду від 19 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 щодо заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.

Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, визначеної статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Як вбачається з копії Рішення Виконавчого комітету № 289 від 23 березня 1959 року «Про розгляд матеріалів по обміру земель по кварталах нр.1032….1056», виконком ЛМР депутатів трудящих вирішив залишити в користування земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах: № земельної ділянки 189 ОСОБА_7 площею 891,5 кв.м.; № 191 ОСОБА_8 площею 908,8 кв.м.(т.1 а.с.162).

Згідно відповіді Відділу Держземагентсва у м.Львові Львівської області від 10.06.2015 р. № С-1344/0-1556/6-15 (т.1а.с.165) вбачається, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 (згідно представленого плану земельної ділянки) знаходиться в користуванні ОСОБА_9 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Шевченківського району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. за № 51 «Про інвентаризацію земель м.Львова»).

Згідно Довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями згідно земельно-кадастрових даних від 06.08.2013р. № 40/01-14/3805 наданої Відділом Держземагентсва у м.Львові Львівської області (т.1а.с.98) вбачається, що згідно земельно-кадастрових даних, земельна ділянка на АДРЕСА_1 (згідно представленого плану земельної ділянки на якій відображена споруда літ. «кн.») частково входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні гр. ОСОБА_10 на АДРЕСА_2 та частково входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_9 на АДРЕСА_1 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Шевченківського району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. за № 51 «Про інвентаризацію земель м.Львова».

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка, якою користується позивачка ОСОБА_3 , має спільну межу із земельною ділянкою, яка на даний час знаходиться в користуванні відповідачки ОСОБА_1 .

Ухвалою Львівської міської ради № 4954 від 14.07.2015 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення проектів землеустрою» надано позивачці ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення проектів землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку, яка раніше була надана: в користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків (п.23 у Додатку до Ухвали) за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.44, 101).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із Законом України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» (далі Закон № 858-IV), у строки, що обумовлюються угодою сторін.

З метою реалізації права на приватизацію земельної ділянки, за замовленням позивачки ОСОБА_3 Львівським міським Центром державного земельного кадастру та КП «Картограф» виготовлено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки та відповідну технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . Так, до матеріалів справи позивачкою долучено Акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки (т.1а.с.4, 101); Акт прийомки-передачі межових знаків на збереження (т.1а.с.5); Кадастровий план земельної ділянки, іден. № :05:003:0041(т.1а.с.6).

Відповідно до статті 50 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Як убачається із оглянутого в судовому засіданні Акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 3 вересня 2015 р., у ньому відсутній підпис погодження відповідачки ОСОБА_1 та іншого співкористувача суміжної земельної ділянки - ОСОБА_5 . Однак, запису про те, що ОСОБА_1 відмовилася підписати вказаний Акт, який би був засвідчений свідками, у цьому документі не міститься (т.1а.с.4). Не міститься такого ж запису і у Акті прийомки-передачі межових знаків на збереження (т.1а.с.5). Крім цього, у Акті прийомки-передачі межових знаків на збереження (без дати складання такого) (т.1а.с.5) не зазначається про те, що відповідачка ОСОБА_1 не з`явилася для проходження процедури закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачки ОСОБА_3 .

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі Інструкція № 376).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

Оскільки чинне законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.