ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 2-357/11

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп»

Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант Авто»,

треті особи: ОСОБА_2 ,

Публічне акціонерне товариство «Завод залізобетонних конструкцій ім..Світлани Ковальської»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерформ»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп»,

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Шинкар А.О., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Ю.С.А.», яке змінило свою назву на ТОВ «Гарант Ойл Групп», ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути на його користь з ТОВ «Гарант Ойл Групп»: 87 500,00 грн неотриманої заробітної плати за час знаходження на лікуванні після дорожньо-транспортної пригоди; 450 000,00 грн упущеної вигоди, яка полягає у неотриманій заробітній платі через неможливість за станом здоров`я продовжувати виконувати обов`язки заступника генерального директора, начальника будівельно-монтажного управління ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» ; 235 000,00 грн майнової шкоди, що не охоплюється страховим полісом; моральну шкоду в розмірі 450 000,00 грн.

Також просив стягнути на його користь з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» 51 000,00 грн страхового відшкодування завданої йому внаслідок ДТП майнової шкоди; 5 100,00 грн страхового відшкодування завданої внаслідок ДТП моральної шкоди; 12 550,00 грн індексації моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25 серпня 2009 року ОСОБА_2 , керуючи вантажним автомобілем паливоцистерною марки ГАЗ-3307, власником якого було ТОВ «Інтерформ», а фактичним володільцем - ТОВ «Ю. С. А.», яке змінило назву на ТОВ «Гарант Ойл Групп», рухаючись по вулиці Промисловій у місті Києві грубо порушив вимоги правил дорожнього руху, перевищив безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та особливості вантажу, що перевозився, не впорався з керуванням автомобілем, виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем Опель Вектра, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок вказаного ДТП він отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, зокрема закритий перелом кісток тазу та інші ушкодження.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2010 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.

Внаслідок дій ОСОБА_2 він тривалий час перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, йому було завдано майнову і моральну шкоду, просив позов задовольнити.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Гарант Ойл Групп», на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 25 000 грн та судові витрати в розмірі 349, 40 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» 425 000,00 грн. майнової шкоди, 51 000,00 грн. як відшкодування завданої майнової шкоди застрахованою особою ОСОБА_2 , 5 100,00 грн. як відшкодування невиплаченої вчасно моральної шкоди та 12 550,00 грн. індексації моральної шкоди; стягнути з ТОВ «Ю.С.А.» 87 500,00 грн. як відшкодування завданої майнової шкоди - не отриманої заробітної плати за час знаходження на лікуванні, 450 000,00 грн. упущеної вигоди, 235 000,00 грн. не покритої страховим полісом як відшкодування майнової шкоди завданою застрахованою особою ОСОБА_2 , 425 000 як відшкодування завданої, з подальшою її індексацією моральної шкоди.

Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Усі необхідні докази, які підтверджують заявлені вимоги, містяться в справі, однак суд безпідставно їх не врахував при вирішенні позову. Крім того вважає, що визначений судом розмір нанесеної йому моральної шкоди є неналежним, розмір такої шкоди є не меншим 320 000,00 грн., яку повинно відшкодувати ТОВ «Гарант Ойл Групп». Зважає на численні процесуальні порушення, які з його точки зору допустив суд при розгляді справи.

Не погодилось також із вказаним рішенням суду, і ТОВ «Гарант Ойл Групп» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що товариство є належним відповідачем по даній справі. Зазначає, що належних доказів того, що товариство є власником автомобіля, відтак зобов`язане відшкодувати позивачу шкоду, матеріали справи не містять. За таких умов правові підстави для задоволення позову відсутні. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року в частині вимог про стягнення майнової шкоди з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року залишено без змін.

Додатковим рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року в частині позовних вимог до ТОВ «Ю. С. А.» про відшкодування завданої майнової шкоди - неотриманої заробітної плати за час знаходження на лікуванні та упущеної вигоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Додатковим рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року в частині позовних вимог до ТОВ «Ю. С. А.» про відшкодування завданої майнової шкоди, яка не охоплена страховим відшкодуванням, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року і ухвала Апеляційного суду Київської області від 28 січня 2015 року в частині стягнення з ТОВ «Гарант Ойл Групп» на користь ОСОБА_1 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди судом касаційної інстанції були залишені без змін та в цій частині судом касаційної інстанції на новий апеляційний розгляд не направлялися.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2018 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» страхового відшкодування майнової та моральної шкоди, а також вимог до ТОВ «Гарант Ойл Групп» про відшкодування моральної шкоди скасовано, ухвалене в цій частині нове судове рішення.

Стягнуто з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» на користь ОСОБА_1 в якості страхового відшкодування спричиненої йому ушкодженням здоров`я шкоди у розмірі 9 772,00 грн. та 2 550,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ТОВ «Гарант Ойл Групп» на користь ОСОБА_1 247 450,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У жовтні 2018 року ТОВ «Гарант Ойл Групп» звернулося до Апеляційного суду Київської області із заявою про ухвалення додаткового рішення та просило вирішити питання щодо скасування рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року в частині відмови у стягнення майнової і моральної шкоди з ПАТ «УСК «Гарант-Авто» та в частині незадоволеної вимоги до ТОВ «Гарант Ойл Групп» про відшкодування моральної шкоди в сумі 425 000,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у задоволенні заяви ТОВ «Гарант Ойл Групп» про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року і постанову Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2018 року задоволено частково.

Касаційну скаргу ТОВ «Гарант Ойл Групп» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року і постанову Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2018 року задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Гарант Ойл Групп» про відшкодування моральної шкоди скасовано.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Гарант Ойл Групп» про відшкодування майнової шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу ТОВ «Гарант Ойл Групп» на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року задоволено.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися за законом належно, про що свідчить розміщення на офіційному веб-сайті Київського апеляційного суду оголошення про виклик до суду на 25.11.2020 на 09-40 хв. (т. 10 ас. 164-165).

Апеляційний суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведена та не підтверджена належними доказами майнова шкода, не доведений розмір шкоди, відсутній розрахунок завданої майнової шкоди та в чому вона полягає, період і розмір неодержаної заробітної плати, суми упущеної вигоди та їх розрахунки. Позивач не позбавлений можливості отримати відшкодування завданої майнової шкоди від ПАТ "УСК "Гарант-Авто" у порядку, встановленому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". ОСОБА_1 до ПАТ "УСК "Гарант-Авто" за отриманням страхового відшкодування у встановленому законом порядку не звертався, у відшкодуванні цієї шкоди йому не відмовлено, а тому вважав, що порушення прав позивача цим відповідачем не було.

Рішення суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з ТОВ «Гарант Ойл Групп» не переглядається відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у вказаній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 417, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 серпня 2009 року в м. Києві ОСОБА_2 , керуючи належним ТОВ «Інтерформ» автомобілем паливоцестерною ГАЗ - 3307, державний номерний знак НОМЕР_2 , порушив Правила дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем Опель Вектра, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2010 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП та засуджено за частиною першою статті 286 КК України до двох років обмеження волі з іспитовим строком два роки та позбавлено права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Внаслідок даної ДТП ОСОБА_1 згідно із висновком судово-медичної експертизи № 1968/е від 09 листопада 2009 року отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому кісток тазу - перелому сідничної кістки зліва, перелому дна вертлюгової западини зліва та легкі тілесні ушкодження - рвано-забійні рани лівої кисті.

Встановлено, що ОСОБА_2 працював водієм у ТОВ «Інтерформ», яке є власником автомобіля паливоцестерни ГАЗ - 3307, державний номерний знак НОМЕР_2 , а у ТОВ «Ю.С.А.», яке змінило назву на ТОВ «Гарант Ойл Групп», працював за сумісництвом.

На момент вчинення ДТП фактичним володільцем зазначеного автомобіля за тимчасовим реєстраційним талоном від 13 січня 2009 року, виданим на п`ять років, було ТОВ «Ю.С.А.», дозвіл на перевезення небезпечних вантажів був виданий Міністерством внутрішніх справ України також ТОВ «Ю.С.А.».

Із подорожнього листа № 259100 від 25 серпня 2009 року вбачається, що вказаний подорожній лист виданий відповідачем ТОВ «Ю.С.А.» водію ОСОБА_2 для виїзду на автомобілі паливоцистерні ГАЗ-3307, державний номерний знак НОМЕР_2 .

У протоколі медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 25 серпня 2009 року, проведеного відносно ОСОБА_2 , вказано, що він працює водієм у ТОВ «Ю.С.А.».

15 липня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Дженералі-Гарант», правонаступником якого є відповідач ПАТ «УСК "Гарант-Авто», і ТОВ «Ю.С.А.», яке змінило свою назву на ТОВ «Гарант Ойл Групп», був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується відповідним Полісом № ВС/1077704, зі строком дії з 16 липня 2009 року по 15 липня 2010 року. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю (на одного потерпілого) становить 51 000 грн, за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) складає 125 000 грн. Франшиза - 0 грн. Забезпечений транспортний засіб - автомобіль паливоцистерна марки ГАЗ-3307, 1992 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

За умовами цього договору ТОВ «Ю.С.А.» застрахувало цивільно-правову відповідальність водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час керування ними вказаним вище забезпеченим транспортним засобом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснив, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

У абз. 3 п. 6 постанови № 4 від 01 березня 2013 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки " роз`яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

За змістом п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28 червня 1993 року № 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою чи стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189 ЦПК України.

Водночас відповідно до статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах встановлених сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Неотримані доходи потерпілого - для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною.

Положенням цієї статті встановлено, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності.

В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

В пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року, «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках», зазначено, що вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу що відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди, завданої нею іншій особі, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вимогами ст. 10 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, було встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Пред`явивши вимоги щодо відшкодування ОСОБА_1 недоотриманої заробітної плати за час знаходження на лікуванні після ДТП та недоотриманої заробітної плати через неможливість за станом здоров`я продовжувати виконувати свої трудові функції, позивач в порушення вимог вищенаведених процесуальних норм такі вимоги належним чином не обґрунтував та не представив до суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження, в результаті чого суд першої інстанції їх визнав недоведеними та відмовив в їх задоволенні. Колегія суддів апеляційного суду також погоджується з такою позицією суду першої інстанції, який належним чином оцінив позицію позивача, зазначивши про те, що ним не було представлено ні доказів, достатніх для задоволення таких вимог, ні відповідних доводів та розрахунків на їх підтвердження.

Стосовно вимог позивача про стягнення з ТОВ «Гарант Ойл Групп» упущеної вигоди, слід зазначити, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

У п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Суд зазначає, що при обчисленні (визначенні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення достовірності (реальності) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту.

Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача, який зобов`язаний довести, що доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі виконання ним своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Враховуючи, що позивачем було отримано середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження в результаті ДТП (т.1 ас. 26-28), то судом першої інстанції було правильно встановлено, що у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, що позивачем не було надано до суду належних, переконливих доказів спричинення йому збитків у вигляді упущеної вигоди - в сумі 450 000 грн., які він би отримав за звичайних умов цивільного обороту, не було надано доказів на підтвердження того, що позивачем вживалися всі заходи для їх одержання, а також не доведено, що неотримання цих доходів знаходяться у причинному зв`язку з його звільненням (за згодою сторін) або відмови роботодавця від його послуг.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди не підлягають задоволенню, так як сума ймовірних доходів 450 000 грн. не може бути віднесена ні до реальних збитків, поняття яких визначено у п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, ні до упущеної вигоди, поняття якої визначено у п.2 ч.2 ст.22 ЦК України.

Хоча позивач й посилається на те, що звільнення його з роботи знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з отриманими в результаті ДТП травмами, з представлених ним же до суду доказів вбачається, що його звільнення відбулося за погодженням сторін, а не за станом здоров`я. При цьому жодного доказу щодо тривалого зниження працездатності позивача або обмеження його можливостей в результаті отриманих травм, до суду надано не було, відтак вказані посилання також залишилися недоведеними. Більш того, в ході розгляду справи позивачем на підтвердження своєї позиції було ініційовано проведення відповідної комплексної судової експертизи, в ході якої відповідна частина поставлених експерту питань могла висвітлити вказані обставини. В той же час призначена судом комплексна експертиза повернулася до суду без виконання через ненадання ОСОБА_1 на вимогу експерта (скеровану йому як безпосередньо експертом, так і направлену апеляційним судом) відповідної медичної документації, що суд оцінює як ухилення від проведення експертизи.

Зважаючи на викладене, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності вищеназваних позовних вимог колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими. Не в повному обсязі було належним чином доведено в ході розгляду справи й заявлені вимоги щодо відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з отриманими в результаті ДТП травмами. Так позивач заявив вимогу про відшкодування придбаного ним палива, на підтвердження чого до суду були надані копії квитанції щодо таких витрат. В той же час жодного доказу з приводу того, що вказані витрати знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з ДТП чи його наслідками, до суду надано не було.

Проте, вирішуючи заявлені вимоги ОСОБА_4 до ТОВ «УСК «Гарант Авто» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про їх часткове задоволення, часткове задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступне.

Встановлено, що 15 липня 2009 року між ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі-Гарант», правонаступником якого є ПАТ «УСК «Гарант-Авто», і ТОВ «Ю.С.А.» (ТОВ «Гарант Ойл Групп») укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується відповідним полісом № ВС/1077704. Строк дії договору один рік - з 16 липня 2009 року по 15 липня 2010 року. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю (на одного потерпілого) становить 51000,00 грн., за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) складає 125000,00 грн., франшиза - 0 грн. (т. 1, а.с. 105). За умовами вказаного договору відповідач ТОВ «Гарант Ойл Групп» застрахувало цивільно-правову відповідальність водіїв ОСОБА_2 і ОСОБА_3 під час керування ними вказаним вище забезпеченим транспортним засобом.

Відповідно до положень п. 22.3. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, що була чинна на час укладення договору страхування та настання страхового випадку, розмір страхового відшкодування страховиком моральної шкоди потерпілого обмежений 5 % ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, що у вказаному випадку становить 2550,00 грн.

Як було встановлено колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами перегляду вказаної справи, наявні в матеріалах справи листи ПАТ «УСК «Гарант-Авто» на адресу ОСОБА_1 прямо свідчать про факт звернення останнього з вимогою про виплату страхового відшкодування та відмову страховика у її виплаті. За таких умов висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до вказаної страхової компанії через недотримання позивачем процедури звернення до страховика не відповідають обставинам справи, а відтак останній має відшкодовувати в порядку страхової виплати спричинену позивачу в ході ДТП шкоду життю і здоров`ю (в межах ліміту 51000,00 грн.) та моральну шкоду у зв`язку із шкодою здоров`ю (в межах ліміту 2550,00 грн.).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ТОВ «Гарант Ойл Групп» в частині скасування рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог до ПАТ «УСК «Гарант Авто» про стягнення матеріальної шкоди, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Консультативним заключенням КЗ Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» Ортопедично-травматологічний центр ОСОБА_1 встановлено діагноз «Деформуючий артроз лівого кульшового суглобу ІІІ ступеня» ( т. 1 ас. 66). Вказані травми отримані ОСОБА_1 внаслідок ДТП, яка сталася 25.08.2009. До того ж з довідки, виданої ОСОБА_1 ТОВ «Каприз» від 14.12.2011 вбачається, що останній придбав путівку на лікувальний курорт Хевіз, що спеціалізується на лікуванні опорно-рухової системи. Вартість туру, згідно договору № 83 від 06.09.2011 складає 26 220 грн. (т.1 ас. 190). Оскільки між отриманою травмою та дорожньо-транспортною пригодою існує причинно-наслідковий зв`язок, апеляційний суд приходить до висновку про те, що придбання путівки позивачем для лікування ушкодження здоров`я має бути відшкодовано страховою компанією.

Окрім цього, ОСОБА_1 надано до суду докази понесених ним витрат на лікування та придбання необхідних ліків і обладнання на суму 9772 грн. (чеки, т. 1 ас. 65, 69)

Таким чином, за час розгляду справи позивачем за допомогою відповідних та належних доказів було доведено лише здійснення витрат на лікування в сумі 35992 грн. (т.1 а.с. 65,66,69).

Посилання позивача щодо інших витрат не були підтверджені відповідним чином, відтак вимоги про їх відшкодування задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що судом було невірно проведено розрахунки в частині не стягнення з ТОВ «Гарант Ойл Групп» матеріальної шкоди та не надано оцінки наявним в матеріалах справи доказам є безпідставними, оскільки судом були проведені розрахунки сум, що підлягають відшкодуванню, досліджено всі докази у справі, надані сторонами.

Приведені в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ТОВ «Гарант Ойл Групп» інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції в частині, залишеній без змін за наслідками розгляду їх апеляційних скарг.

Оскільки постанова Апеляційного суду Київської області від 24.09.2018 скасована постановою Верховного Суду у вказаній справі від 23.09.2020, підстав для розгляду заяви Генерального директора ТОВ «Гарант Ойл Групп» про ухвалення додаткового рішення, яка подана до суду апеляційної інстанції 08.10.2018 після винесення скасованої постанови, не підлягає розгляду апеляційним судом під час перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки Київським апеляційним судом при новому перегляді рішення суду першої інстанції вирішено питання про стягнення моральної та матеріальної шкоди з ПАТ «УСК «Гарант-Авто».

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи, що доводи апеляційних скарг під час перегляду справи апеляційним судом знайшли своє часткове підтвердження, і було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «УСК «Гарант-Авто» про стягнення матеріальної та моральної шкоди є безпідставним та незаконним, а тому, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 до ТОВ «УСК «Гранат-Авто».

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» страхового відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) в якості страхового відшкодування спричиненої йому ушкодженням здоров`я шкоди у розмірі 35 992 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) грн. та 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. відшкодування моральної шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 25 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: