Дата документу 19.02.2020 Справа № 334/7072/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7072/18 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/919/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

В обґрунтування позову зазначав, що перебував у шлюбі із ОСОБА_2 з 18.06.2010 року.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Аліменти на утримання неповнолітньої доньки за рішенням суду не стягувались, оскільки між сторонами у справі була досягнута домовленість щодо утримання доньки батьком самостійно. Така домовленість існує по теперішній час.

Після розірвання шлюбу він постійно намагався вирішити питання щодо визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні зі своєю донькою.

Проте, ОСОБА_2 постійно перешкоджала йому у побаченнях із донькою, у зв`язку із чим він звернувся до відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради.

Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 817р від 02.12.2016 р. (далі - Розпорядження) визначений наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні Позивача з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : Двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; Кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері.

Зазначене вище Розпорядження, Відповідачкою не виконується відповідним чином весь час із моменту його постановлення.

У зв`язку з цим він постійно звертався до відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, з приводу забезпечення належного виконання Розпорядження та можливістю спілкування із донькою.

При цьому, він фактично отримує однакові листи-відповіді, згідно яких його повідомляється про те, що Відповідачці наголошено на необхідність дотримання нею графіку побачень за Розпорядженням. Також, йому додатково роз`яснюється його право на звернення до суду, для вирішення питання щодо захисту своїх прав як батька у судовому порядку.

Враховуючи той факт, що відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради не може забезпечити належне виконання Розпорядження щодо спілкування із донькою, а також те, що ОСОБА_2 намагається постійно перешкоджати Позивачеві в участі у вихованні та спілкуванні із донькою, він вимушений звернутись до суду із цим позовом.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визначити йому наступні способи участі у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особисте спілкування наступним чином:

-Вівторок та четвер кожного тижня з 13.40 до 20.00 год. за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері;

- Кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері.

- ІНФОРМАЦІЯ_3 та день народження бабусі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

- Святкування Нового року - через рік.

- Половину всіх шкільних канікул, згідно навчального плану закладу, у якому навчається ОСОБА_3 протягом навчального року.

- Необмежене спілкування із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою.

Зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 за один день до дня зустрічі батька із донькою, повідомити інформацію батьку щодо фактичного місця перебування дитини, а у разі настання змін - повідомити батька про такі зміни.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Визначено порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та особистому спілкуванні з малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи бажання дитини її режим дня та стан здоров`я наступним чином:

- чотири вихідні дні на місяць, в період часу з 10.00 години до 19.00 години, за згодою дитини, у місці визначеному за взаємною згодою сторін, з урахуванням режиму дня дитини без участі матері.

- щорічно в літній період року строком на 7 (сім) календарних днів, з можливістю виїзду дитини з батьком до місця оздоровлення та відпочинку в межах України, без участі матері за попередньою домовленістю і узгодження дати, періоду і місця відпочинку, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

- 26 серпня, щорічно, у місці святкування дня народження батька без участі матері в період часу з 10.00 години до 19.00 години, за попереднім погодженням між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 місця святкування, за згодою дитини, з урахуванням режиму дня дитини.

Вказані зустрічі між батьком дитини ОСОБА_1 та дитиною - ОСОБА_3 , повинні відбуватися без примусу дитини до таких зустрічей, за погодженням між батьком та матір`ю дитини, і самою дитиною дати, часу, місця зустрічей, із обов`язковим врахуванням часу пов`язаного із навчанням та/або відвідуванням дитиною шкільного/виховного/спортивного закладу, з урахуванням зайнятості дитини у визначений день, її самопочуття, та бажання до такої зустрічі самої дитини.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вимог про порядок його участі у вихованні та особистому спілкуванні з донькою він не заявляв, оскільки звернувшись з відповідним позовом до суду він переслідував на меті зобов`язати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні із його донькою. Оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою його звернення до суду було порушене право на участь у вихованні доньки.

Вважає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі та вийшов за межі позовних вимог, оскільки самостійно встановив способи участі у вихованні його доньки.

Суд не вправі самостійно змінювати підстави позову.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Згідно ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п.3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

За приписами ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Положеннями ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За приписами статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 18.06.2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Ленінського районного су Запоріжжя від 28.11.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає з ОСОБА_2 , яка матеріально утримує її, належним чином піклується про здоров`я доньки, її фізичний, духовний та моральний стан і розвиток.

Розпорядженням органу опіки та піклування - Районною адміністрацією Запор: міської ради по Дніпровському району від 02.12.2016 року за №817р. на підставі заяви ОСОБА_1 визначено порядок участі ОСОБА_1 у вихованні доньки та спілкуванні з враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я: двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері; кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько своєчасно повертає дитину за місцем проживання матері.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом є створення відповідачем йому перешкод у спілкуванні з донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не виконання відповідачем розпорядження №817 у рішення органу опіки та піклування - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 02.12.2016.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про те, що вказані твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Положеннями статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства», враховує особу батька та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

За приписами ч.5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що мати дитини створює йому перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою.

Проте, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано не погодився з вказаним твердженням позивача, оскільки розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 817р від 02.12.2016 р. визначений наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні Позивача з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : Двічі на тиждень у будні дні, вівторок та четвер з 16.00 до 20.00 без присутності матері за місцем свого проживання: АДРЕСА_1 , та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; Кожну суботу тижня з 10.00 до 20.00 за місцем свого проживання та можливістю вільного пересування по місту, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері.

Крім того, з показань свідків встановлено, що мати є для дитини близькою людиною, яка віднесена до соціально-підтримуючого оточення, що батько ОСОБА_5 не асоціюється у дитини як частина його життя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що графік побачень позивача не враховує баланс співрозмірності бажань батьків, та інтересів самої дитини, її віку, розпорядку дня, зайнятості в учбовому процесі, її соціального життя, та є такими що виходять за межі розумності, враховуючи висновок психологу, та стан здоров`я дитини, для якого його життя пов`язано з матір`ю, тим більш у день його народження, відокремлюючи її від дитини; крім того, враховуючи кількість державних свят, які також припадають і на робочі та учбові дні, встановити заявлений порядок, обмежить правом дитини на участь у навчальному процесі, та зробить умови у разі перешкоди таким вимогам з боку матері підставою для притягнення її до відповідальності передбаченої законом, що усугубить становище як матері так і дитини, та є неспіврозмірними з потребами та заявленими вимогами.

Суд першої інстанції не оспорюючи право обох батьків на прийняття участі у житті доньки та її вихованні, обґрунтовано погодився з Розпорядженням та Висновком органу опіки та піклування, яким визнано право батька та дитини на спілкування, проте правомірно не прийняв визначений порядок, оскільки вказаним порядком не враховано звичний та устаткований спосіб життя дитини та її спілкування з батьком, що є необхідним для дитини, їх емоційно-психологічний зв`язок, та потреби дитини у участі матері під час таких спілкувань, внаслідок дії (бездіяльності) проявленої батьком під час зустрічей без участі матері, що нанесло негативні наслідки психологічному стану дитини, що підтверджується поясненнями ОСОБА_2 .

Вказані обставини встановлені в ході розгляду справи в суді першої інстанції та підтверджені належними та допустимими доказами, згідно яких зустрічі з батьком дитина бажає проводити, але не на умовах відокремлення її від матері, а тому такі зустрічі, враховуючи психологічне ставлення дитини до батька, без відновлення довірливих стосунків між ними, необхідним та в інтересах дитини проводити виключно на території яка сприйнятна та комфортна для дитини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно врахував ту обставину, що позивачем не наведено свій графік роботи та зайнятості, який би дозволив визначити без завдання обмежень та шкоди звичного і устаткованого режиму життя дитини, а тому вирішуючи вказане питання, колегія суддів приймає як переважне право, право дитини на непорушність зручних та комфортних умов її життя, для забезпечення нормального та гармонійного його розвитку, що не обмежує обох батьків брати участь у житті доньки, та бути її частиною.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з урахуванням рекомендацій органу опіки та піклування, встановив, що для забезпечення фактору стабільності, який надає дитині можливості нормально розвиватись, враховуючи вік дитини, її режим дня, стан здоров`я, та необхідність забезпечення психологічно комфортних умов для дитини, звичайного ритму життя дитини та такий що буде сприяти її стабільному та нормальному розвитку, а тому якщо дитина буде категорично заперечувати проти побачень з батьком та проведення з ним певного часу, ніхто не має права його до цього примушувати, тим більш за умови участі у таких спілкуваннях осіб, які є неприйнятними для дитини, і у присутності яких дитина відчуватиме пригнічення.

У випадку налагодження довірливих стосунків між батьками з питання виховання та участі у житті доньки, відновлення стосунків між батьком та донькою, враховуючи стан здоров`я дитини, його вік, зайнятість, сторони не позбавлені можливості вирішувати питання про більш тривалий та стабільний графік зустрічей з дитиною, який буде враховувати їх спільні інтереси, та інтереси дитини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони не зазначили точного графіку вільних днів, та позивач має гнучкий та пливкий графік, визначення точних дат для спілкування з дитиною не має можливості визначити дні тижня в які постійно позивач буде мати вихідні, та дитина буде вільна від навчальних та виховних процесів, а тому суд обґрунтовано визначив кількість днів на тиждень, та на рік, які за погодженням між собою сторони визначать з врахуванням інтересів дитини.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а отже ухвалив незаконне рішення, порушивши перш за все право його як батька на спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Однак, з вказаними твердженнями, як і з вимогами апеляційної скарги погодитися не можна з огляду на наступне.

За приписами ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, під час звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, з урахуванням приписів цивільного процесуального законодавства України повинен довести суду, що той з батьків, з ким проживає дитина чинить такі перешкоди та ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 в порушення приписів цивільного процесуального законодавства України не доведено суду належними, допустимими та достовірним доказами наявність обставин, на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог.

За приписами ч. 1 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

З урахуванням викладених норм сімейного законодавства України можливо дійти висновку, що саме суд повинен визначати способи участі одного з батьків у вихованні дитини, за умови що той із батьків, з ким проживає дитина, дійсно чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, у випадку якщо такий з батьків звернеться з відповідною позовною заявою.

Суд, визначаючи способи участі одного з батьків у вихованні дитини повинен враховувати найкращі інтереси дитини, в тому числі з врахуванням прав та інтересів батьків, забезпечуючи між інтересами дитини та інтересами батьків справедливий баланс.

Принцип дотримання та врахування найкращих інтересів дитини при врегулюванні сімейних відносин (спорів) передбачений як чинним законодавством України та міжнародними договорами.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, на виконання норм законодавства, перш за все врахував найкращі інтереси дитини, з метою забезпечення фактору стабільності, який надасть дитині можливості нормально розвиватись, враховуючи її вік, режим дня та стан здоров`я, для забезпечення психологічно комфортних умов для неї, звичайного ритму життя, такого що буде сприяти її стабільному та нормальному розвитку.

Суд першої інстанції також врахував права та інтереси обох батьків дитини, сторін у справі, не надаючи при вирішенні справи пріоритету їх інтересам та правам над інтересами та правами дитини, а також те, що дитина проживає саме з матір`ю, до якої вона є емоційно прив`язаною, яка піклується про неї більшу частину часу та займає важливе місце у житті дитини.

Відносно тверджень скаржника про те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення фактичного вийшов за межі його позовних вимог необхідно зазначити наступне.:

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, суд в силу принципу диспозитивності не може вийти за межі позовних вимог.

Позовні вимоги є предметом позову, яким є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті.

В даному випадку предметом позову є усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в порушення ст.ст. 12,81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідач перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною та/або брати участь у її вихованні.

Посилання скаржника на те, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині визначення порядку участі батька у вихованні та спілкувати з дитиною, суд не вийшов за межі позовних вимог, оскільки в даному випадку предметом позову є саме визначення порядку спілкування та участі у виховані дитини.

Задоволення судом першої інстанції позовних вимог в меншій частині заявлених позовних вимог, та визначення іншого порядку участі скаржника у вихованні та спілкуванні з дитиною, ніж той про який просив позивач не може вважатися порушенням принципу диспозитивності або виходом за межі позовних вимог.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: