Ухвала

10 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 753/2069/16

провадження № 61-15758ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сука Володимира Володимировича на рішення Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Севастополі, Управління державної пенітенціарної служби України в Автономній Республіці Крим та в місті Севастополі, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Севастополі, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 54 156 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 245 760 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що у червні 2005 року його було затримано за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України та обрано йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Постановою Апеляційного суду міста Севастополя від 26 листопада 2005 року граничний строк тримання його під вартоюбуло продовжено до 29 листопада 2005 року. Після направлення справи з обвинувальним висновком до суду він незаконно утримувався під вартою, а саме: з 29 листопада 2005 року до 29 грудня 2005 року він утримувався під вартою без рішення суду, а в подальшому - без мотивованого рішення суду. Факт його незаконного тримання під вартою встановлено ухвалою Апеляційного суду міста Севастополя від 12 квітня 2011 року, якою постановлений щодо нього вирок, за яким його було засуджено за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України до 7 років позбавлення волі, було скасовано, кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування, запобіжний захід щодо нього змінено - звільнено з-під варти в залі судового засідання. Отже, з 29 листопада 2005 року до 12 квітня 2011 року протягом 5 років 4 місяців і 14 днів його незаконно утримували під вартою в слідчому ізоляторі міста Сімферополя. Внаслідок неправомірних дій правоохоронних органів йому було завдано моральної шкоди, оскільки були порушені його нормальні життєві зв`язки, він не міг реалізувати свої звички і бажання та був позбавлений можливості виховувати дитину. Крім того, неправомірними діями відповідачів, які полягали у незаконному позбавленні волі, йому було завдано матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку.

Рішенням Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року залишено без змін.

27 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сук В. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року - 2 102 грн.

Ціна позову в цій справі становить 299 916 грн (54 156 грн + 245 760 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн). Тобто справа № 753/2069/16 не підлягає перегляду в касаційному перегляду в силу вимог закону як справа з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 1176 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у подібних правовідносинах, а саме - коли шкода завдана посадовими та службовими особами органу державної влади (Управлінням державної пенітенціарної служби України), не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 обґрунтував свій позов тим, що внаслідок тримання його під вартою та в подальшому засудження, йому було заподіяно матеріальної і моральної шкоди. Тримання ОСОБА_1 під вартою було запобіжним заходом, обраним йому судом в межах кримінального провадження. Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Перебування позивача під вартою і його засудження відбулося внаслідок притягнення його до відповідальності, тобто у зв`язку з діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Натомість підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування. Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що шкода була завдана йому органом, який лише виконував судові рішення, є безпідставними.

Наведені заявником доводи не свідчать про фундаментальне значення його касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому вони не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судові рішення в якій, не підлягають касаційному оскарженню в силу вимог закону.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Сука В. В. про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сука Володимира Володимировича на рішення Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Севастополі, Управління державної пенітенціарної служби України в Автономній Республіці Крим та в місті Севастополі, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Севастополі, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов