Справа № 366/3207/19 Провадження № 2/366/164/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 грудня 2020 року Іванківський районний суд Київської області в складі: головуючого - судді Ткаченка Ю.В., при секретарі - Євтушенко В.Д., за участю сторін: позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 , розглянувши в смт.Іванків Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними.

В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 на 87 році життя померла її бабуся (мати батька позивача), ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 позивач звернулась до Іванківської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що спадкодавець 22 серпня 2017 року нібито одночасно підписала два заповіти на користь ОСОБА_2 , що є Відповідачем по справі. ОСОБА_2 безпідставно зазначена у спірних заповітах внучкою спадкодавці, однак нею не є.

Спірні заповіти були одночасно (рівно о 10 годині 00 хвилин) посвідчені секретарем Жміївської сільської ради Іванківського району Київської області ОСОБА_12. і зареєстровані в реєстрі за номерами 03 і 04, згідно яких спадкодавець заповідає ОСОБА_2 земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , площею 0,05 га і 0,19 га з кадастровими номерами :03:005:0018 та :03:005:0019 відповідно.

Позивач вважає, що спірні заповіти є недійсними, оскільки у заповітах неправильно вказана дата народження спадкодавці ( ІНФОРМАЦІЯ_2 замість правильного ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Крім цього, спадкодавця тяжко хворіла і за нею постійно доглядав її син ОСОБА_5 (батько позивача), а після його смерті - інша фізична особа, яка починаючи з 2015 року отримувала пенсію спадкодавці, оскільки ОСОБА_4 втратила зір, а тому не могла бачити, який документ підписує. Також спадкодавця мала низький слух, а відтак не змогла зрозуміло почути та надати нібито «прочитаним вголос» заповітам.

Окрім цього, спадкодавця після смерті сина, втратила почуття реальності та страждала слабоумство, що унеможливлює навіть допустити її вільне волевиявлення під час підписання спірних заповітів, тобто підписання спірних заповітів не відповідало дійсній волі спадкодавці.

За життя спадкодавця неодноразово вказувала свою волю про визнання позивача єдиним спадкоємцем, про що було відомо всім особам, які спілкувалися з спадкодавцею, а тому позивач дійсно стверджує, що наявність спірних заповітів є спробою привласнити земельні ділянки спадкодавці шляхом скривдження волі спадкодавці.

Оскільки спадкодавця при складанні заповіту не була спроможна усвідомлювати значення своїх дій, то заповіт визнається недійсним. Тому позивач для захисту своїх прав і законних інтересів і звертається до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 25 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.21).

12 серпня 2020 року до суду надійшов від адвоката Проходи Ю.В. Відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за відсутності доказів того, що у зв`язку з хворобою або фізичною вадою заповідач не міг підписати власноручно, або за її дорученням текст правочину у її присутності підписала інша особа (а.с.51-52).

Ухвалою суду від 21 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

12 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 надійшла Відповідь на відзив і заперечення відповідача (а.с.73).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав викладених у позовній заяві та Відповіді на відзив. Просила суд звернути увагу на те, що заповіти складалися без паспорту спадкодавці, оскільки у заповітах невірно вказано дата народження ОСОБА_4 .

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у Відзиві на позовну заяву.

Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що працює соціальним працівником с.Жміївка. Доглядає людей похилого віку, які є самотніми. Позивач є внучкою спадкодавці. Проживала по сусідству з ОСОБА_4 . Доглядала спадкодавцю останні три роки перед смертю. ОСОБА_4 була сліпою, після смерті свого чоловіка протягом одного року не отримувала пенсію. Свідок годувала її за свої кошти. За складений заповіт ОСОБА_4 їй нічого не відомо. Голова сільської ради попросила її, щоб відкрити хату до ОСОБА_4 для переоформлення землі. Щодо заповіту ніхто не згадував. Паспортні дані ОСОБА_4 надавалися у сільську раду для оформлення субсидії.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що відносно складеного заповіту спадкодавцею ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що працює старостою у Жміївській сільській раді. ОСОБА_4 мала у своєму користуванні дві земельні ділянки. Після смерті свого чоловіка у неї виникло бажання скласти заповіт на користь внучки (так її вважала покійна) ОСОБА_2 , яка являлася для ОСОБА_4 її рідної племінниці дочка.

ОСОБА_4 планувала віддати ОСОБА_2 частину землі під забудову та для ведення особистого селянського господарства. Також померла виявила бажання скласти заповіт на корить відповідача по справі.

Свідок разом з секретарем сільської ради ОСОБА_11 та соціальним працівником ОСОБА_6 прийшли до ОСОБА_4 для складення заповітів. Потребували у спадкодавці паспорт, ідентифікаційний код, державні акти на землю для складання заповіту. ОСОБА_4 поставила свій підпис у заповітах та в журналі сільської ради для реєстрації заповітів. Крім того, було роз`яснено ОСОБА_2 , що тільки після смерті ОСОБА_4 вона має право вступати в управління спадковим майном (земельними ділянками).

Заповіт було надруковано в сільській раді. Свідок та секретар сільської ради, після написання тексту заповіту повернулися до ОСОБА_4 для проставлення її особистого підпису.

ОСОБА_4 хотіла все своє майно віддати церкві, однак на прохання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 погодилася віддати земельні ділянку відповідачу.

За неправильно у заповіті вказану дату народження спадкодавці, свідок пояснила, що помилково було зазначено.

Пенсію ОСОБА_4 оформляла свідок особисто, по дорученню спадкодавці. Пенсію спадкодавця отримувала по пошті.

Позивача у селі ніхто не знав. Після смерті свого батька, ОСОБА_1 приїжджала до бабусі два рази.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що до сільської ради звернулася ОСОБА_13 і пояснила, що ОСОБА_4 погоджується відати належну їй частину земельної ділянки її доньці, ОСОБА_2 . Вирішили, що юридично правильно буде оформити заповіти, на що ОСОБА_4 погодалася.

ОСОБА_4 була не зрячою. Спочатку йшла розмова з ОСОБА_4 щодо укладення даних заповітів. Спадкодавця погодилася і було складено два заповіти на користь ОСОБА_2 за її власною волею. Текст заповіту друкувала голова сільської ради - ОСОБА_10 . Заповіт був прочитаний і підписаний ОСОБА_4 . Спадкодавця на час укладення заповітів розмовляла чітко, розумно.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що йому нічого не відомо про укладення заповітів.

Суд, вислухавши думку позивача, відповідача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на все майно, яке належало останній.

Позивач в установлений законом строк звернулася до Іванківської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що спадкодавцем 22 серпня 2017 року складено два заповіти на користь ОСОБА_2 .

Як вбачається із заповіту, посвідченого 22 серпня 2017 року секретарем сільської ради ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за №03, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 заповіла своїй внучці ОСОБА_2 частину земельної ділянки 0,05 га, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ № 400164, яка розташована в АДРЕСА_1 та призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Кадастровий номер земельної ділянки 322208121:03:005:0018 (а.с.7).

Згідно заповіту, посвідченого 22 серпня 2017 року секретарем сільської ради ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за №04, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 заповіла своїй внучці ОСОБА_2 частину земельної ділянки 0,1900 га, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ № 400165, яка розташована в АДРЕСА_1 та призначеної для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки 322208121:03:005:0019 (а.с.7).

У ч.5 ст.1 Закону України «Про нотаріат» (далі Закон) закріплено, що у сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.37 Закону вказаними особами, зокрема посвідчуються заповіти.

Отже, заповіти посвідчені уповноваженою на те особою - секретарем сільської ради.

Згідно глави 3 розділу ІІ Порядку у заповіті зазначаються місце і час складення, дата та місце народження заповідача, заповіт особисто підписує заповідач, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, у цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору.

Наведені умови повністю відображені в спірних заповітах.

Статтею 1248 ЦК передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Оспорювані заповіти, відповідно до вимог ч.2 ст.1247 ЦК власноручно підписано заповідачем і посвідчено уповноваженою на те особою - секретарем Жміївської сільської ради Іванківського району Київської області ОСОБА_12.

Заповіт було записано зі слів ОСОБА_4 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера). При цьому, згідно до вимог ч.2 ст.1248 ЦК, заповіт перед підписанням було прочитано заповідачем вголос, про що відображено в його тексті.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц, касаційне провадження № 61-21701св18. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Належних та допустимих доказів щодо підготовки секретарем тексту заповіту зі слів сторонніх осіб суду не представлено, як не надано доказів на спростування факту встановлення особи ОСОБА_4 та роз`яснення їй прав.

Щодо тверджень про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_4 при складенні та посвідченні заповітів, то вони є безпідставними і бездоказовими. Жодних дій, які можливо було б розцінити як вплив і тиск на волевиявлення заповідача, не встановлено.

Також є безпідставними і доводи в частині сумнівів належності заповідачу підписів у заповіті, оскільки перевірка цієї обставини можлива лише шляхом призначення певної експертизи виключно за клопотанням сторін. Однак під час розгляду справи такого клопотання жодною із сторін заявлено не було.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 216 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оспорювані заповіти складені з дотриманням вимог щодо їх форми і змісту, волевиявлення ОСОБА_4 щодо розпорядження своїм майном на користь ОСОБА_2 було вільним і відповідало її волі, а тому відсутні підстави вважати цей правочин нікчемним.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилаючись на статті 225, 1257 ЦК України просила визнати спірні заповіти недійсними.

Так, у частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи у разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Таким чином позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись положеннями Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 1216-1218, 1251, 1247, 1257 Циільного кодексу України, 4, 12, 13, 19, 76-83, 141, 142, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповітів недійсними, - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 31 грудня 2020 року

Суддя: Ю.В. Ткаченко