Справа № 466/5373/17 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/1048/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело» про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, уточненим заявами від 12.09.2017 року (а.с.52 т.1) та 17.07.2019 року (а.с.207 т.1), в якому просив солідарно стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Джерело» 848938 грн., як суму викупу у нього земельної ділянки по АДРЕСА_1 , забудованої житловим будинком за договором суперфіцію.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , відносно якої 13.11.2010 року між ним та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було укладено договір користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), строком на один рік, за яким, в рахунок плати за користування земельною ділянкою відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_2 зобов`язались передати йому у власність двокімнатну квартиру в новозбудованому житловому будинку та виплатити 36000 доларів США. Термін дії договору сплив 13.11.2011 року, на земельній ділянці збудовано багатоповерховий житловий будинок, квартири в якому передано у власність інвесторів. Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 06.12.2012 року, замовниками вказаної житлової забудови були відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ТОВ «Джерело» і, відповідно до статті 876 ЦК України, вони стали власниками об`єкта будівництва.

Зазначає, що законом (ст.417 ЦК України) йому надано право вимагати від власника будівлі її знесення та приведення земельної ділянки до стану, в якому вона була до надання її в користування, однак, знесення розміщеного на земельній ділянці багатоповерхового житлового будинку заборонено законом і є недоцільним, оскільки вартість збудованого житлового будинку перевищує вартість земельної ділянки, досягти домовленостей про правові наслідки припинення користування земельною ділянкою з відповідачами забудовниками не вдається, а тому вважає, що ефективним способом захисту порушених прав буде стягнення з відповідачів вартості земельної ділянки за її викуп відповідачами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 848938 грн. за викуп земельної ділянки площею 0,712 га за адресою: АДРЕСА_1 (теперішня АДРЕСА_2 ) згідно договору суперфіцію від 13.11.2010 року, а також 6900 грн. витрат за надання правничої допомоги, а разом стягнуто 855838 грн.

Стягнуто порівну з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у дохід держави 8000 грн. судового збору.

У задоволенні позовних вимог про стягнення коштів з ОСОБА_6 та ТОВ «Джерело» в користь ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до статті 417 ЦК України, суд може ухвалити рішення про викуп власником будівлі (споруди) земельної ділянки, на якій вона розміщена, а відтак, вказана норма закону може бути застосована виключно до власника будівлі.

Апелянт зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не є власниками багатоповерхового житлового будинку, який збудований на належній позивачу земельній ділянці, а тому суд невірно застосував норму цієї статті до спірних правовідносин, як правову підставу для стягнення з них грошових коштів у вказаній сумі.

Апелянт вважає, що згідно з інформацією, отриманою судом, власниками багатоквартирного будинку в АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є власники квартир та нежитлових приміщень у цьому багатоквартирному будинку, позаяк, інформація про те, що власниками цього будинку є саме відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , в матеріалах справи відсутня.

Окрім того, апелянт наголошує, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, шляхом стягнення з відповідачів грошових коштів за викуп земельної ділянки, не передбачений статтею 417 ЦК України і в такий спосіб не забезпечується право відповідачів на набуття права власності на об`єкт викупу земельну ділянку, взамін стягнутих з них грошових коштів.

На переконання апелянта, судове рішення в даному випадку не може заміняти договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідачами у позивача, оскільки процес викупу земельної ділянки має обов`язковим наслідком перехід права власності на цю земельну ділянку від позивача до відповідачів.

Окрім цього, зазначає, що в порушення вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, суд при вирішенні даного спору не врахував обставини, які встановлені в інших справах про спори між тими ж сторонами.

Так, зокрема, апелянт вважає, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2015 року у справі № 466/6946/14 було встановлено, що 16.09.2013 року між ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, згідно з яким сторони зобов`язувались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу 16/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і на підтвердження дійсних намірів сторін про наступне укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 передав ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 567503 грн. (еквівалент 71000 доларів США), які, як підтвердила ОСОБА_7 у суді, є остаточною сумою, за яку б вона з чоловіком відчужили земельну ділянку, яка була забудована відповідачами, та частину будинку.

Звертає увагу, що факт отримання вказаної суми грошей ОСОБА_7 від забудовника ОСОБА_2 , як остаточний розрахунок за земельну ділянку, було визнано під час розгляду названої вище справи, а тому суд повинен був відмовити у задоволенні позову з цієї підстави.

Крім того, за позицією апелянта, суд мав би відмовити у задоволенні позову і на тій підставі, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2017 року було відмовлено в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення 1200000 грн. за знесення будинку і забудову земельної ділянки та моральну шкоду у зв`язку із встановленням факту повного виконання відповідачами умов договору суперфіцію земельної ділянки від 13.11.2010 року.

Також вважає, що суд мав би відмовити у задоволенні позову за спливом позовної давності, початок перебігу якої необхідно обраховувати з 06.12.2012 року з моменту оформлення декларації про готовність об`єкта до експлуатації, однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не пропущення позивачем строку позовної давності, відраховуючи його перебіг з 01.08.2014 року, однак, ця дата стосується введення в експлуатацію другого корпусу житлового будинку, розміщеного на земельній ділянці ОСОБА_8 , а не позивача.

Крім того, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутня інформація про дійсну ринкову вартість земельної ділянки на час розгляду даної справи, оскільки наданий позивачем висновок суб`єкта оціночної діяльності про ринкову вартість земельної ділянки від 21.08.2017 року є недійсним, так як у висновку зазначено, що термін дії звіту про експертну оцінку становить 6 місяців.

Апелянт також вважає, що витрати на правничу допомогу, які стягнув суд, не підтверджені належними доказами.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, в тому числі й шляхом розміщення оголошення на веб-сайті суду, оскільки адресовані їм поштові відправлення поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання», однак, заяв про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) до суду не подавали, відтак, за вимогами ст.131 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому розгляд справи проведено відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача ОСОБА_2 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № від 07.10.1996 року (а.с.6-7, 38-39 т.1), позивач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0712 га, кадастровий номер: :08:002:0024, яка розташована на території Брюховицької селищної ради в смт. Брюховичі м. Львова, і була передана йому у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

13.11.2010 року між позивачем ОСОБА_4 (суперфіціаром) та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_5 (суперфіціаріями) укладено договір суперфіцію, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. (а.с.2-4 т.1), за умовами якого (п.1.1), позивач надав, а відповідачі прийняли в строкове платне користування спірну земельну ділянку для будівництва та експлуатації на ній будинку і господарських споруд.

У пункті 1.2 цього договору зазначено, що метою надання в користування земельної ділянки є здійснення відповідачами будівництва та подальшої експлуатації об`єкту нерухомості багатоквартирного житлового будинку, інших господарських споруд, необхідних для його обслуговування.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що земельна ділянка не вилучається з постійного користування суперфіціара, а суперфіціарії отримують лише право на користування нею для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомості.

Згідно з пунктом 3.1, договір діє строком один рік з моменту його підписання.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору і договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо суперфіціар за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмово суперфіціарія про закінчення договірних відносин.

У пункті 4.1 договору вказано, що в рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі (16/25 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить суперфіціару), яка може бути знесена в майбутньому у разі необхідності, суперфіціарій передає суперфіціару житлову квартиру, орієнтовною площею 60 кв.м. з лоджією та терасою, з повним завершеним ремонтом та гаражем, і окремо здійснює доплату в розмірі 285000 грн., що еквівалентно 36000 доларів США.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що передача частини об`єкта нерухомості, зазначеного у пункті 4.1 цього договору, здійснюється в десятиденний термін після здачі об`єкта нерухомості в експлуатацію.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2015 року (а.с.9-12 т.1), у справі №466/6946/14-ц встановлено, що зобов`язання, передбачені пунктом 4.1 договору суперфіцію, відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 виконали лише частково, а саме: передали позивачу квартиру в новозбудованому на земельній ділянці житловому будинку, що також підтверджується свідоцтвом про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 , виданого 27.12.2012 року виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради (а.с.232-233 т.1), однак, грошові кошти, в еквіваленті 36000 доларів США, обумовлені договором, як плату за користування земельною ділянкою, позивачу не сплатили, а тому цим рішенням суду солідарно стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у користь ОСОБА_4 грошову суму, еквівалентну 36000 доларів США, 567720 грн.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що право власності на зведені суперфіціарієм об`єкти нерухомості на земельній ділянці відповідно до цього договору, належить суперфіціарію, яким є відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .

У цьому пункті договору також зазначено, що суперфіціарій має право володіти, користуватись і розпоряджатись зведеними ним будівлями і спорудами.

Аналогічне за змістом положення про те, що землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови, передбачене й нормою частини другої статті 415 ЦК України.

Частиною першою статті 417 ЦК України передбачено, що у разі припинення права користування земельною ділянкою (зокрема, у разі спливу строку права користування (п.2 ч.1 ст.416 ЦК)), на якій була споруджена будівля (споруда), власник земельної ділянки та власник цієї будівлі (споруди) визначають правові наслідки такого припинення.

У разі недосягнення домовленості між ними власник земельної ділянки має право вимагати від власника будівлі (споруди) її знесення та приведення земельної ділянки до стану, в якому вона була до надання її у користування.

Частиною другою статті 417 ЦК України передбачено, що якщо знесення будівлі (споруди), що розміщена на земельній ділянці, заборонено законом (житлові будинки, пам`ятки культурної спадщини тощо) або є недоцільним у зв`язку з явним перевищенням вартості будівлі (споруди) порівняно з вартістю земельної ділянки, суд може з урахуванням підстав припинення права користування земельною ділянкою постановити рішення про викуп власником будівлі (споруди) земельної ділянки, на якій вона розміщена, або про викуп власником земельної ділянки будівлі (споруди), або визначити умови користування земельною ділянкою власником будівлі (споруди) на новий строк.

У відповідності до Звіту про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки, складеного ПП «Інвестиційно-експертний центр» 21.08.2017 року та рецензованого оцінювачем ТОВ «Галексперт» 22.08.2017 року (а.с.26-44 т.1), ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 848938 грн.

Саме таку суму грошових коштів за викуп спірної земельної стягнуто з відповідачів у користь позивача.

Доводи апелянта про нечинність цього звіту для вирішення спору по суті, є безпідставними, оскільки доказів про те, що вартість спірної земельної ділянки на момент розгляду справи в суді зменшилась, відповідачами не надано.

Безпідставними є також доводи апелянта про те, що остаточний розрахунок за земельну ділянку проведено шляхом отримання ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 567503 грн. (еквівалент 71000 доларів США), оскільки постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №465/5134/15-ц (а.с.35-38 т.2) вказані вище грошові кошти у сумі 567503 грн. стягнуто із ОСОБА_4 у користь ОСОБА_2 у зв`язку з нікчемністю укладеного між ними попереднього договору від 16.09.2013 року (а.с.229-230 т.2), за яким ОСОБА_2 зобов`язувався купити у ОСОБА_4 16/25 частин належного ОСОБА_4 житлового будинку та земельну ділянку за ціною 567503 грн., що еквівалентно 71000 доларів США (а.с.53-58 т.1).

Безпідставними є й інші доводи апелянта з покликанням на судові рішення в інших справах, оскільки з підстав, зазначених позивачем у своїй позовній заяві, він до суду з таким позовом раніше не звертався.

З декларації про готовність обєкта до експлуатації (арк.інвент.спр.61-66) судом першої інстанції встановлено, що будівництво велося на двох земельних ділянках: АДРЕСА_4 , і будинок вводився в експлуатацію двома чергами.

Так, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:002:0024, яка належить на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності серії ЛВ № ОСОБА_4 , та на підставі договору суперфіцію від 13.11.2010 року збудована перша черга будинку (код 1110.1. категорія складності ІІІ) та 06.12.2012 року введений в експлуатацію. При цьому, забудовниками першої черги будинку виступали: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2

На земельній ділянці по АДРЕСА_2 (державний акт на право приватної власності серії ЯД №499811 від 14.07.2008 року, договір суперфіцію від 19.08.2010 року), яка не належала позивачу ОСОБА_4 , збудована друга черга будинку (код 1122.1. категорія складності ІІІ) та введений в експлуатацію 01.08.2014 року. При цьому, забудовниками другої черги будинку виступали: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ТОВ «Джерело».

З листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 25.09.2015 року за №1013-6/4887-15 (а.с.10 т.2) встановлено, що ОСОБА_6 зареєстровано 01.08.2014 року за №ЛВ450 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на багатоквартирний житловий будинок (ІІ черга будівництва) на АДРЕСА_2 , дані щодо яких внесено до Реєстру.

Отже, з урахуванням наведених вище та досліджених судом письмових доказів, а також з правового аналізу укладеного між сторонами договору суперфіцію, правильними є висновки суду першої інстанції про визначення належними відповідачами за вимогами позивача відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , оскільки відповідно до пункту 9.1 договору суперфіцію, як уже зазначалося вище, саме відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є власниками спорудженої на спірній земельній ділянці будівлі.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вжив достатньо процесуальних заходів для встановлення власників будинку, який збудований на земельній ділянці позивача, позаяк, відповідачами не було надано жодного належного доказу, який би підтверджував відсутність у них права власності на цей будинок і наявність такого права в інших осіб.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що відповідальними перед позивачем мають бути власники квартир побудованого на його земельній ділянці багатоквартирного житлового будинку, оскільки учасниками спірних правовідносин є власник земельної ділянки, яка надана в користування для будівництва, і забудовники, яким ця земельна ділянка надана в користування на підставі договору, власне, і які, відповідно до договору та в силу закону, є власниками збудованої ними на земельній ділянці будівлі.

Також необхідно зазначити, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить нормі частини другої статті 417 ЦК України і є ефективним способом захисту з огляду на невизнання відповідачами права позивача на вимогу до них про викуп спірної земельної ділянки.

Погоджується колегія суддів із висновками суду першої інстанції про непропущення позивачем строку позовної давності та наявністю правових підстав для відшкодування йому за рахунок відповідачів понесених витрат на правничу допомогу у присудженому судом розмірі, оскільки підстав для висновку про порушення судом в цій частині норм матеріального та/або процесуального права немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 січня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.