Номер провадження: 22-ц/813/2544/20
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Бойчука А.Ю., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 3000 доларів США, що за курсом НБУ складає 23916,90 грн., проценти від суми позики у розмірі 2281,89 доларів США, що за курсом НБУ складає 13928,47 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 02 квітня 2003 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в борг 3 000 доларів США, що підтверджується написаною ним власноруч розпискою, й зобов`язання повернути кошти протягом тижня з дня вимоги, проте своїх зобов`язань не виконав та на письмову вимогу від 30 травня 2011 року суму боргу не повернув.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою суду від 17 квітня 2014 року замінений відповідач ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_4 .

Під час розгляду справи, ОСОБА_2 неодноразово уточнював позовні вимоги та з урахуванням останніх уточнень просив стягнути з ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 3000 доларів США, що за курсом НБУ складає 40578,30 грн., проценти від суми позики у розмірі 2281,89 доларів США, що за курсом НБУ складає 30865,07 грн., відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 178,52 доларів США, що за курсом НБУ складає 2414,68 грн., відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також судові витрати у розмірі 1793,77 грн.

Вказана цивільна справа неодноразово розглядалася судами, зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно 40 578,30 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року скасовано, справу передано нановий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_2 знову уточнив позовні вимоги, в яких остаточно просив стягнути суму боргу у розмірі 3000 доларів США, що складає за курсом НБУ 74454,79 грн. та судові витрати у розмірі 1790,57 грн.

При новому розгляді справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_2 до правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням уточнених позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права та не відповідає фактичним обставинам справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що висновки суду про те, що оскільки у борговій розписці помилково вказано ім`я по-батькові замість « ОСОБА_5 » « ОСОБА_6 », то він ОСОБА_2 не є позикодавцем не відповідають дійсним обставинам справи, так як наявність оригіналу розписки у ОСОБА_2 підтверджує той факт, що він є позикодавцем.

У запереченнях на апеляційну скаргу, ОСОБА_7 , представник ОСОБА_4 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, оскільки доводи про те, що саме у позивача міститься оригінал розписки, тому позивач вважає себе належним позикодавцем не доводить факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів у борг за вказаною розпискою та стягнення грошових коштів на її підставі ОСОБА_2 , який є позивачем у цій справі є неможливим, оскільки ним не передавалися грошові кошти ОСОБА_3 на підставі наданої суду розписки, а тому він не є позикодавцем, так як у розписці зазначено ім`я по-батькові « ОСОБА_6 », а у позивача ім`я по-батькові « ОСОБА_5 ».

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза, зупинено провадження по справі, а матеріали справи направлені для проведення експертизи.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено новий склад колегії суддів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року матеріали у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позикибули прийняті до провадження.

16 липня 2019 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання експерта Волошиної А.П. про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а також розрахунок для сплати за проведення експертизи у справі за позовом ОСОБА_2 до правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Копія клопотання експерта була вручена учасникам у вказаній справі.

06 вересня 2019 року від ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відмову від проведення експертизи, в зв`язку з чим до експертної установи апеляційним судом був направлений лист з проханням повернути цивільну справу №2/1522/10946/11.

24 вересня 2019 року цивільна справа №2/1522/10946/11 за позовом ОСОБА_2 до правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики була повернута із Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз без виконання.

Після повернення справа була призначена до розгляду для поновлення провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та справа призначена до розгляду.

Сторони про розгляд справи на 11 листопада 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 66-69 т. 4).

Від ОСОБА_8 , представника ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 до Одеського апеляційного суду надійшли заява та клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантинними обмеженнями, які діють на території України, у зв`язку з гострою респіраторною хворобою «СОVІD-19» (а.с. 70-79 т. 4).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає заяву та клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.

ОСОБА_8 , представник ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 з клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися, при цьому у заяві та клопотанні про відкладення розгляду справи, представниками не були зазначені причини, які безпосередньо перешкоджають представникам взяти участь у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції перебуває з березня 2017 року, зокрема учасники справи неодноразово були повідомлені про час і місце судових засідань, при цьому призначене судове засідання після поновлення провадження на 13 травня 2020 року не відбулось, у зв`язку з заявою ОСОБА_8 , представника ОСОБА_4 , а також клопотанням Павлової Т.В., представника ОСОБА_2 про відкладання розгляду справи, тому справа слуханням була відкладена на 11 листопада 2020 року.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, відкладання розгляду справи за заявою ОСОБА_8 , представника ОСОБА_4 , та клопотанням ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, те, жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (20 листопада 2020 року).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02 квітня 2003 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 3000 умовних одиниць та зобов`язався повернути їх протягом тижня з дня вимоги про повернення боргу про що власноруч написав розписку.

Із вказаної розписки вбачається: «Я, ОСОБА_3 , проживающий в АДРЕСА_1 , одолжил у ОСОБА_9 деньги на сумму 3000 усл. еден. Обязуюсь их вернуть по первому требованию в течении недели со дня предупреждения о возврате долга. В чем и расписываюсь. 02.04.2003.».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується актовим записом про смерть за № 5448, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 130-132 т. 1).

ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса з вимогою (претензією) до спадкоємців майна померлого.

Також судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пред`явив до спадкоємців вимоги про сплату боргу у встановлений законом строк.

Вказані висновки суду відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинамидругою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнитивимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимогикредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не зверталася до нотаріальної контори.

Також судом встановлено, що позивачем у вказаній справі є ОСОБА_2 . Паспорт серії НОМЕР_1 був виданий ОСОБА_2 Приморським РВ УМВС України в Одеській області 23 серпня 1996 року.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 417/2013 Першої Одеської державної нотаріальної контори, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який проживав в АДРЕСА_1 , 21 грудня 2013 року Кредитор спадкодавця ОСОБА_9 звернувся до нотаріуса з вимогою (претензією) до спадкоємців майна померлого. Спадкоємці не звертались (а.с. 147-181 т. 1).

ОСОБА_4 є дружиною померлого та правонаступником (спадкоємець І-ої черги - дружина) (а.с. 67, 183-184 т. 1).

Судом вірно зазначено, що у даному спорі доказуванню підлягає факт пред`явлення позивачем як кредитором спадкодавця протягом шести місяців від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, своїх вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину.

У своїй вимозі (претензії) до спадкоємців, поданій 20 грудня 2013 року до Державної нотаріальної контори № 1 м. Одеси, ОСОБА_9 стверджує, що йому стало відомо про смерть ОСОБА_3 лише 21 червня 2013 року з довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області.

Однак, таке твердження спростовується матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в судове засідання, яке було призначено на 03 червня 2013 року з`явилася ОСОБА_1 , представник ОСОБА_9 за довіреністю, що підтверджується журналом судового засідання (а.с. 104 т. 1).

В судовому засіданні 03 червня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено, про те, що до суду від ОСОБА_10 , який представляв інтереси ОСОБА_3 , надійшла інформація щодо смерті відповідача ОСОБА_3 , та для підтвердження вказаної інформації судом буде зроблено запит до АБ Одеської області щодо вказаної інформації, про що повідомлено ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у справі оголошена перерва (а.с. 104 т. 1).

Таким чином, про факт смерті ОСОБА_3 позивач був обізнаний вже з 03 червня 2013 року, через свого представника ОСОБА_1 , а не з 21 червня 2013 року, як зазначає ОСОБА_9 .

Судом вірно зазначено, що шестимісячний строк на подачу вимоги до спадкоємців померлого ОСОБА_3 закінчився для ОСОБА_9 ще 03 грудня 2013 року, а тому висновок суду про те, що ОСОБА_9 було пропущено строк, передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України відповідає вимогам закону.

За положеннями ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки, зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Висновки суду про те, що ОСОБА_9 з 03 грудня 2013 року втратив право вимоги до спадкоємців ОСОБА_3 суму заборгованості за розпискою відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 у справі №522/407/15-ц, провадження №14-53 цс 18.

На підставі вищевикладених обставин, судом у відповідності до вимог чинного законодавства обґрунтовано було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_9 , оскільки позивач у встановлений законом шестимісячний строк, від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, після померлого ОСОБА_3 , не пред`явив вимоги про сплату боргу за розпискою до спадкоємців, та не надав на підтвердження цього належних доказів.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_9 про те, що висновки суду стосовно того, що оскільки у борговій розписці помилково вказано ім`я по-батькові замість « ОСОБА_5 » « ОСОБА_6 », то він ОСОБА_9 не є позикодавцем не відповідають дійсним обставинам справи, так як наявність оригіналу розписки у ОСОБА_9 підтверджує той факт, що він є позикодавцем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а висновки суду про те, що позивач пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимоги про сплату боргу до спадкоємців відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як ОСОБА_9 про смерть відповідача ОСОБА_11 дізнався 03 червня 2013 року, а з вимогою (претензією) до спадкоємців звернувся 21 грудня 2013 року, тобто з пропуском строку (ч. 2 ст. 1281 ЦК України).

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняПриморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк