Справа № 683/2796/19
19 лютого 2020 року Старокостянтинівський районний суд
Хмельницької області
головуючого судді Завадської О.П.
при секретарі Васічевій О.В.
з участю представника
позивача - адвоката Гарієвського В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
Представник позивача підтримав позов за обставин на його обгрунтування. Просив задовольнити позовні вимоги, розглянувши справу в заочному порядку.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, клопотань, заперечень, відзиву на направляв.
Суд протокольною ухвалою постановив заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наступне.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Вакарєвою О.В., приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області, 20 вересня 2007 року за р. № 4759, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .
20 вересня 2007 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності в Старокостянтинівському бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації, реєстраційний номер 20309268, номер запису 4040 в книзі 21, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Старокостянтинівського бюро технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації за № 16009401 від 20 вересня 2007 року.
Предметом іпотеки було визначено трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08 грудня 2011 року уклали між собою договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, вірність виписки з даного договору посвідчений Шевченко Д.Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 27 грудня 2011 року за р. № 3749.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2018 року вищевказане заочне судове рішення скасовано.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2019 року (справа № 683/2265/15-ц, провадження № 2/683/380/2019) відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на неї.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року (справа № 683/2265/15-ц, провадження № 22-ц/4820/1400/19) рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2019 року залишено без змін.

29 березня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» продав для ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , про що сторони уклали договір купівлі-продажу, посвідчений Шевченко І.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Право власності зареєстровано 29 березня 2018 року, індексний номер: 40374571. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 травня 2019 року (справа № 683/2275/15-ц, провадження № 2/683/422/2019) закрито провадження по справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 0 від 21 вересня 2007 року, третя особа ОСОБА_1 , оскільки є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Крім того зі змісту даної ухвали суду вбачається, що ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 березня 2013 року, яка набрала законної сили 04 квітня 2013 року, ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено в задоволенні заяви про заміну сторони у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору № 0 від 21 вересня 2007 року, оскільки справа на той час вже була розглянута.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2019 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, при передачі об`єкта нерухомості в іпотеку, іпотекодавець не втрачає право власності на це майно, лише має місце обмеження щодо розпорядження таким майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Щодо правової оцінки належності обраного позивачем способу захисту належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahalv. theUnitedKingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою

відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 644/7281/16-ц, провадження № 61-33201св18.

З огляду на вищевикладене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Питання судових витрат підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282, 355 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

З набранням рішенням законної сили скасувати арешт, накладений ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4001 грн. 34 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга позивачем на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду. У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків відповідачем не подана заява про його перегляд, а позивачем апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 24 лютого 2020 року.

Суддя: