КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Чех Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року представник АТ КБ «Приватбанк» Савіхіна А.М. звернулася до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 4321,31 долар США, що за курсом 28 січня відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 листопада 2018 року складає 121 039,89 грн станом на 06 листопада 2018 року за кредитним договором №К2U4AU00430706 від 21 вересня 2007 року, яка складається із наступного: 4321,31 доларів США - заборгованості за кредитом (тіло кредиту). Позивач також просив стягнути судові витрати з відповідачів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К2U4АU00430706, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 15 780,54 доларів США, на термін до 18 вересня 2014 року, зі сплатою відсотків за їх користування. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Банк взяті на себе зобов`язання виконав, тоді як позичальник свої зобов`язання порушив. Зазначено, що станом на 06 листопада 2018 року заборгованість складає 22 297,83 доларів США, що складається з: 4 321,31 доларів США - заборгованість за кредитом, 6 652,25 доларів США - заборгованість за відсотками, 456,35 доларів США - комісія, 10 867,92 доларів США - пеня. З відповідача просить стягнути заборгованість за кредитом (тіло кредиту) - 4 321,31 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції, застосовуючи строк позовної давності, виходив з того, що строк виконання зобов`язання - 18 вересня 2014 року включно, а позовна заява про стягнення з боржника та поручителя боргу подана до суду 11 грудня 2018 року, тобто більш ніж через чотири року, у зв`язку із чим було застосовано позовну давність. Однак, апелянт із вказаним не погоджується, оскільки відповідно до умов пункту 4.5 кредитного договору, сторони домовились, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагорода, неустойки -пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п`ять років.

Апелянт вважає, що строк позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається 19 вересня 2014 року та спливає 19 вересня 2019 року. Водночас позивач звернувся до суду із позовом у грудні 2018 року, тобто в межах збільшеного строку позовної давності.

Щодо договору поруки, то апелянт посилається на те, що згідно з пунктом 12 договору поруки, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. У зв`язку із чим, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку щодо припинення поруки.

Враховуючи вищевикладене, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року та увалити у справі нове судове рішення, якимзадовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим у 2013 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось із позовом до ОСОБА_1 та рішенням суду було стягнуто борг у розмірі 5192,86 доларів США шляхом звернення стягнення на автомобіль. Зазначено, що строк виконання зобов`язання - 18 вересня 2014 року включно. Позовна заява про стягнення з боржника та поручителя подана до суду 11 грудня 2018 року, тобто більше ніж через чотири роки, у зв`язку із чим судом першої інстанції було застосовано строк позовної давності. Судом першої інстанції також зазначено, що з доводами ОСОБА_1 про те, що у вересня 2013 року нею було повністю сплачено борг суд не погоджується, оскільки дана обставина спростовується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 вересня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № К2U4АU00430706, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 15 780,54 доларів США, на термін до 18 вересня 2014 року, зі сплатою відсотків за їх користування. Кредитні кошти надано на придбання автомобіля, сплату страхових платежів та за реєстрацію (а.с.12-13, т.1).

З метою забезпечення зобов`язань по вказаному вище кредитному договору, між банком та ОСОБА_2 21 вересня 2007 року було укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 21 вересня 2007 року №К2U4АU00430706, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 15 780,56 доларів США, а боржник повинен виконати вказане зобов`язання з повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені у строк з 21 вересня 2007 року по 18 вересня 2014 року (а.с.14, т.1).

Крім того, матеріали справи містять повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» від 23 травня 2013 року, яке адресовано ОСОБА_1 , відповідно до якого зазначено, що ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №К2U4АU00430706 від 21 вересня 2007 року, яка становить 4804,79 доларів США й вказано, що остання має сплатити вказані грошові кошти достроково, в день отримання вказаного повідомлення (а.с.37, т.1).

Окрім того, матеріали справи також містять заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2014 року у справі №755/22427/13, з якого вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до ОСОБА_1 із позовом, відповідно до якого просило звернути стягнення на автомобіль CHERY, моделіAMULETА15, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , оскільки остання не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №К2U4АU00430706 від 21 вересня 2007 року у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 5 192,86 доларів США (а.с.12-13, т.2).

Вказаним заочним рішенням позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення було задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитом №К2U4АU00430706 від 21 вересня 2007 року в сумі 5 192,86 доларів США, що за курсом НБУ складає 41 490,94 грн, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль CHERY, моделіAMULET А15, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу автомобіля та зняття вказаного автомобіля з реєстраційного обліку.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку заставного майна, задоволено вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №К2U4АU00430706 від 21 вересня 2007 року у розмірі 5 192,86 доларів США, що за курсом НБУ складає 41 490,94 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 передати предмет застави у заклад (володіння) ПАТ КБ «Приватбанк».

Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 вересня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року (а.с.14-17, т.2).

Вказані судові рішення підтверджують факт того, що банк реалізував своє право на захист шляхом звернення стягнення на предмет застави, а саме на автомобіль CHERY, моделі AMULET А15, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий седан, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , з метою захисту своїх прав, які були визначені кредитним договором №К2U4АU00430706 від 21 вересня 2007 року, який було укладено між банком та ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що в судовому порядку вже було вирішено питання заборгованості ОСОБА_1 перед банком, яке виникло на підставі кредитного договору №К2U4АU00430706 від 21 вересня 2007 року та з врахуванням зміни Банком строків виконання зобов`язання достроково згідно до повідомлення від 23 травня 2013 року.

Доказів щодо того, що заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2014 року у справі №755/22427/13 не виконано чи грошових коштів від реалізації автомобіля не було достатньо для погашення заборгованості, що існувала на дату строку виконання зобов`язань за кредитним договором, з врахуванням змінених строків виконання вказаного зобов`язання, позивачем суду надано не було.

Разом з тим, в даній цивільній справі №755/19062/18, АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом, відповідно до якого просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 4321,31 долар США, що за курсом 28.01 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 листопада 2018 року складає 121 039,89 грн станом на 06 листопада 2018 року за кредитним договором №К2U4AU00430706 від 21 вересня 2007 року.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що банк в судовому порядку не довів обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.

Разом з тим, суд першої інстанції в оскаржуваному рішення посилається на застосування строку позовної давності щодо позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним твердженням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Матеріалами справи було підтверджено, що 21 вересня 2007 року було укладено договір поруки між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № К2U4АU00430706.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження №61-21807св19.

Відповідно до положень ч.3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами правомірності заявлених ним вимог, в частинні не виконання позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань із врахуванням раніше ухваленого між сторонами рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, тому колегія суддів доходить висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог по суті.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції належним чином не перевірив, а позивач належними та допустимими доказами не довів, що його право дійсно було порушено, то районний суд прийшов до помилкового висновку про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд, керуючись положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, доходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року необхідно змінити в мотивувальній його частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року змінитиу мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв