26.02.2020 227/5242/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Левченка А.М.,

за участю секретаря судового засідання Коверченкової М.О..,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ТУ ДБР України Якуніна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорськ, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2019 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорськ, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями посадової особи Державного бюро розслідувань, в якому просив суд:

1. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 000 грн компенсації маральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи ДБР, які полягають у порушенні його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні.

2. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30.05.2019р. по справі 234/8822/19 задоволено його скаргу та скасовано незаконну постанову слідчого другого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань (далі за текстом ДБР) Симоненко А. від 10.05.2019р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 року.

На думку позивача, вищевказаною ухвалою судді констатовано порушення його законних прав як заявника та потерпілого, а також порушення положень Конституції і вимог Законів України, і цим порушенням йому заподіяна моральна шкода, тому він має право на її відшкодування. Підставою для такого відшкодування зазначає встановлену ухвалою слідчого судді протиправну діяльність посадової особи ДБР, яка полягає у винесенні незаконної постанови, а тому вважає, що відсутні підстави для застосування спеціальної норми ст.1176 ЦК України.

Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, норми ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, позивач вважає, що сам факт порушення його прав має нести за собою відповідну справедливу компенсацію, оскільки факт порушення прав має наслідком заподіяння моральної шкоди.

Остання полягає в марнуванні дорогоцінного часу, з якого складається життя позивача, часу, який він змушний був витрачати на оскарження незаконної постанови посадової особи і зобов`язання її діяти в рамках Закону. Під впливом цих неправомірних дій вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відчув та відчуває себе приниженим та морально подавленим. Для відновлення своїх прав вимушений звертатись до суду, тобто витрачати знову час і зусилля, що не відповідає його вільному волевиявленню та свободі волі. Безвідповідальність та безкарність посадових осіб органу ДБР, які ігнорують Закон, привела до глибоких моральних страждань і розцінюється позивачем як «приховане моральне катування» та є приниженням його честі та гідності. На підставі цього, оцінює завдану йому відповідачем моральну шкоду в розмірі 1-го мільярду гривень.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 заявлені ним позовні вимоги підтримав у повному обсязі та додатково просив суд врахувати, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 11.02.2020 року знову було задоволено його скаргу та скасовано іншу постанову слідчого другого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань Симоненко А. уже від 29.01.2020р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 року. На підтвердження своїх доводів позивач ОСОБА_1 надав суду копію ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 11.02.2020 року. Позивач пояснив, що не бачить сенсу звертатись до суду з іншим подібним позовом, а тому просить врахувати ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 11.02.2020 року, як додаткову підставу своїх вимог.

Суд відхиляє доводи позивача ОСОБА_1 про необхідність врахування судом при розгляді цієї справи ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 11.02.2020 року, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підстава позову - це обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають підстави особі звернутися до суду з вимогами до відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач наділений правом змінити підстави позову шляхом подання письмової заяви лише до закінчення підготовчого засідання.

З позовної заяви вбачається, що фактичною підставою для звернення до суду у цій справі слугувала моральна шкода, завдана ОСОБА_1 внаслідок винесення постанови слідчого другого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань Симоненко А. від 10.05.2019р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 року, яку було скасовано ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30.05.2019р. по справі 234/8822/19, та конкретні обставини, які були встановлені саме цим судовим рішенням.

Позивач правом на зміну підстав для звернення до суду у встановленому законом порядку та строки не скористався.

Натомість, позивач в усній формі та після закінчення підготовчого судового засідання, вирішив змінити (доповнити) фактичні підстави своїх позовних вимог додатково надавши суду іншу ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 11.02.2020 року про скасування іншої постанови слідчого другого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань Симоненко А. від 29.01.2020р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 року та додатково пославшись на цю обставину, як на фактичну підставу своїх позовних вимог.

Суд зазначає, що згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи, що позивачем у встановленому ЦПК України порядку та строки не було змінено підстав звернення до суду, суд приходить до висновку, що постанова слідчого другого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань Симоненко А. від 29.01.2020р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 року не є належним доказом у цій справі, оскільки не містить інформації, щодо предмета доказування у цій справі, яким згідно поданого відповідно до вимог ЦПК України позову, є моральна шкода, завдана ОСОБА_1 внаслідок винесення постанови слідчого другого слідчого відділу Державного Бюро розслідувань Симоненко А. від 10.05.2019р. про закриття кримінального провадження №0000168 від 13.02.2019 року, яку було скасовано ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30.05.2019р. по справі 234/8822/19.

Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання викликався, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача - ТУ ДБР у місті Краматорську в судовому засіданні проти задоволенні позову заперечував, просив суд повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Так, згідно відзиву, орган ДБР у м. Краматорську не згоден із заявленими вимогами, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач при оскарженні постанови слідчого реалізував своє право на оскарження дій слідчого в порядку, передбаченому ст.ст.303-308 КПК України. Оскарження постанови слідчого свідчить лише про реалізацію позивачем заперечування процесуальної діяльності слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст.1176 ЦК України. Права позивача ухвалою слідчого судді були поновлені. Незгода ж позивача з прийнятими слідчим процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. З урахуванням наведеного, також судової практики Верховного Суду в аналогічній справі від 30.01.2019р. №199/1478/17, просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що неправомірними діями посадової особи ДБР порушено його абсолютні законні права з використанням авторитету Держави Україна, дискредитуючи таким чином принцип законності, державності та права.

Вившивши позовну заяву, додані до неї матеріали, відзив на неї відповідача, відповідь на відзив, з`ясувавши позицію позивача та представника відповідача, а також всебічно, повно та об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм в сукупності належну оцінку, зробивши аналіз норма права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 слід повністю відмовити. Суд при цьому керується наступним:

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам Закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, незаконності чи протиправності дій службових осіб органу ДБР, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Так, у своєму позові підставою для відшкодування шкоди позивач навів ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30.05.2019 року, якою суддя скасував як незаконну постанову слідчого першого слідчого відділу ДБР у Донецькій області Симоненко А. від 30.05.2019р. про закриття кримінального провадження за №0000168 від 13.02.2019р.

Однак ця ухвала свідчать лише про оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження, і є нічим іншим як реалізація останнім оскарження процесуального рішення слідчого, в порядку статей 303-308 КПК України, і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як помилково вважає ОСОБА_1 .

Дії чи бездіяльність посадових осіб органу ДБР при розгляді скарги у кримінальному провадженні протиправними чи незаконними у встановленому законом порядку наданою і ретельно дослідженою судом ухвалою слідчого судді визнані не були.

Сам факт скасування постанови слідчого та задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчить про протиправність дій органу ДБР та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування, враховуючи, що права та інтереси позивача були суддею відповідною ухвалою поновлені. В цьому суд погоджується з позицією відповідача, викладеною у відзиві.

Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах.

Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Незгода позивача з прийнятими працівниками органу досудового розслідування процесуальними рішеннями, які можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій органу ДБР в місті Краматорську, не довів передбачених статтею 1176 ЦК України підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком на підставі ст.81 ЦПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправну діяльність відповідача ДБРУ, а тому за умов відсутності інших складових: наявність шкоди, дія (бездіяльність) та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вищеназваних вимог статей 23, 1167, частини шостої статті 1176 ЦК України, підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відсутні.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 454/1460/16-ц (провадження № 61-21192св18), від 13 березня 2019 року у справі № 454/1462/16-ц (провадження № 61-22449св18), від 30 січня 2019 року у справі №199/1478/17, від 13 лютого 2019 року у справі №638/1413/17, від 13 червня 2019 року у справі №554/1870/18-ц та від 26.06.2019р. у справі №461/3726/17.

Керуючись ст.ст. 263-265, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорськ, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

- відповідач Територіальне управління Державного бюро розслідувань України, , Донецька область, м. Краматорськ, вул. Героїв України, 21;

- вудповідач Державна казначейська служба України, , Донецька область, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Повний текст судового рішення складений 26 лютого 2020 року.

Головуючий суддя А.М. Левченко

26.02.2020