Номер провадження: 22-ц/813/3320/20
Номер справи місцевого суду: 509/1716/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

08 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила суд визнати її особистою приватною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на зазначений житловий будинок; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1446 га за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з державним актом на землю ЯИ № 2638136 від 04 жовтня 2011 року, визнати право власності за ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 просила здійснити поділ майна подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 »; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «ВАЗ 2108», реєстраційний номер: НОМЕР_3 .

24 серпня 2018 року позивачка ОСОБА_1 надала суду уточнену позовну заяву, якою збільшила позовні вимоги та просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнові права за інвестиційними договорами, третьою особою зазначила ОСОБА_3 (т.1, а.с.90-94).

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовувала тим, що в період шлюбу позивачка здійснила відчуження особистої приватної власності - квартири, частину коштів від продажу якої забрав відповідач ОСОБА_2 та витратив на інвестування будівництва квартир. Позивачка зазначила, що з метою уникнення від податкових зобов`язань, договори інвестування були укладені відповідачем від імені свого батька ОСОБА_3 , який повинен бути залучений до участі у справі в якості третьої особи. Оскільки договори інвестування фактично укладені відповідачем ОСОБА_2 та за кошти, які частково є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , на думку позивачки вказане майно є спільним сумісним та повинно бути поділено між сторонами.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_1 , 07 червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов про поділ спільного сумісного майна подружжя, який прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 (т.1, а.с.28-30).

У своєму зустрічному позові ОСОБА_2 вказав, що за час шлюбу ними з ОСОБА_1 набуте наступне майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 », автомобіль марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 , вантажний автомобіль марки «Ford Transit», д.р.н. НОМЕР_4 , вантажний автомобіль марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. НОМЕР_5 . ОСОБА_2 вважає, що житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ця нерухомість повинна бути розподілена між сторонами в рівних частках. Посилаючись на усталений порядок користування автомобілями, просив суд залишити транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 » у його власності, а автомобіль марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 виділити у власність ОСОБА_1 . Також ОСОБА_2 пред`явлена вимога щодо розподілу вантажного транспортного засобу марки «Ford Transit», д.р.н. НОМЕР_4 , шляхом визнання за ним права власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,, за участю третьої особи на стороні відповідача: ОСОБА_3 , про розподіл майна подружжя було задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя також було задоволено частково.

Розподілено майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 89,2 кв.м., з надвірними спорудами: гараж літ. «Б»; сарай під літ. «В», погріб під літ. «Г»; 2 сараї під літ. «Д» і «Е»; вбиральня під літ. «Ж»; спорудження: 1-6, розташований на земельній ділянці фактичного користування всіх співвласників розміром 1200 кв.м., припинивши право власності ОСОБА_2 на вказану частку майна.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий № 020030445, площею 0,1446 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_2 на вказану частину майна.

Визначено, що частка ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_3 , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 89,2 кв.м., з надвірними спорудами: гараж літ. «Б»; сарай під літ. «В», погріб під літ. «Г»; 2 сараї під літ. «Д» і «Е»; вбиральня під літ. «Ж»; спорудження: 1-6, розташованого на земельній ділянці фактичного користування всіх співвласників розміром 1200 кв.м., складає - 1/2 частки вказаного будинку.

Визначено, що частка ОСОБА_2 у земельній ділянці, кадастровий № 020030445, площею 0,1446 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складає - 1/2 частки вказаної земельної ділянки.

Залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 », зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Ford Transit», д.р.н. НОМЕР_4 , зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 .

Виділено у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 , автомобіль марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. НОМЕР_5 .

В решті позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та постановлення нового, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.2-7).

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.08.2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року було відкрито (т.2, а.с. 28-29).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.08.2019 року справу було призначено до розгляду у судовому засіданні, з повідомленням учасників справи, на 05.12.2019 року, на 16.00 год. (т.2, а.с.30-31).

В подальшому, через неналежне повідомлення апелянта ОСОБА_1 про час і місце судового засідання, розгляд справи неодноразово відкладався і останнє призначення відбулось на 11.11.2020 року на 14 год. 00 хв., про що учасники справи були належним чином повідомлені, у тому числі апелянт ОСОБА_1 , через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, як то передбачено ч.11 ст. 128 ЦПК України (т.2, а.с.83-91).

Разом з тим, 09.11.2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від апелянта ОСОБА_1 надійшла заява, яка датована 04.11.2020 року, про розгляд справи в режимі відеоконференції, про що сповістити всіх учасників справи (т.2, а.с.93-94).

В той же день Одеським апеляційним судом була постановлена ухвала від 09.11.2020 року про проведення судового засідання 11.11.2020 року, в 14 год. 00 хв. в режимі відеоконференції (т.2, а.с.97-99).

Однак, 10.11.2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від апелянта ОСОБА_1 надійшла заява, яка датована 06.11.2020 року, про залишення її позовної заяви без розгляду, також позивачка просила розгляд заяви здійснювати у її відсутності у зв`язку з карантинними обмеженнями а її заяву про проведення судового засідання в режимі відео конференції вона відкликала (т.2, а.с. 100-101).

При цьому у вказаній заяві вона посилалась на ст. 257 та п. 1 ст. 377 ЦПК України, якими регулюється питання про скасування судового рішення через подання заяви про залишення позову без розгляду.

На думку колегії суддів, всі вищевикладені обставини в своїй сукупності додатково свідчать про те, що ОСОБА_1 була завчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового засідання і судові повістки їй направлялись судом саме за зазначено нею в позовній заяві і апеляційній скарзі адресою: АДРЕСА_2 , про що вона додатково вказала в своїй заяві (т.2, а.с.95).

В свою чергу, 11.11.2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , та представник ОСОБА_3 адвокат Поліщук С.С. подали заяву про розгляд справи без їх участі (т.2, а.с. 128).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення її позовної заяви без розгляду було відмовлено (т.2, а.с.133-137).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 11.11.2020 року, на 14.00 год., у тому числі заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , про що вказано вище, та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, як то передбачено ч.11 ст. 128 та ст. 130 ЦПК України (т.2, а.с. 83-91).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року (т.2, а.с.138), з наступними змінами, тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що всі учасники справи повідомлені про час і місце проведення судового засідання, проте явка до суду апеляційної інстанції є необов`язковою, а також враховуючи те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше одного року, колегія суддів дійшла висновку, що у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з викладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 18.11.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.2, а.с.39-44), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 17 лютого 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що Відділом РАЦС Жовтневої районної адміністрації Виконкому Одеської міської ради народних депутатів, в книзі реєстрації актів про одруження, зроблено запис за № 38. Після реєстрації шлюбу відповідач змінив прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (т.1, а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто в період шлюбу, у сторін народився син - ОСОБА_8 (т.1, а.с.16).

Станом на час ухвалення рішення по справі сторони спільно не проживають, фактично припинили шлюбні відносини. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2018 року по справі № 509/1156/18, шлюб між сторонами було розірвано.

Однак, між сторонами виник спір про поділ спільного майна, що набуте в період шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечуються сторонами, в період шлюбу подружжям ОСОБА_7 набуто у власність наступне майно:

житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, житловою площею 59,2 кв.м., загальною площею 98,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

земельна ділянка, кадастровий № 020030445, площею 0,1446 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 »;

транспортний засіб марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 ;

транспортний засіб марки «Ford Transit», д.р.н. НОМЕР_4 ;

транспортний засіб марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. НОМЕР_5 .

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, за змістом до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Так, суд обгрунтовано зазначив, що відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, який поклав в основу оскаржуваного судового рішення абз. 2 п. 23 та абз.1 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно яких спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, наведені вище норми СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Разом з тим, ст. 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з цим, розглядаючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання її особистою приватною власністю житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,1446 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою ОСОБА_1 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, що житловий будинок та земельну ділянку було придбано за її особисті кошти.

При цьому, суд обгрунтовано не взяв до уваги як доказ первісних позовних вимог доводи ОСОБА_1 про те, що нерухомість придбана за рахунок її коштів, отриманих від продажу квартир, придбаних позивачкою до шлюбу, оскільки матеріали справи не містять таких доказів.

Тобто, в матеріалах справи відсутні докази, зі змісту яких суд може встановити, за які суми грошових коштів продано це майно та чи витрачені ці кошти саме на придбання нового житла, а не на інші потреби позивачки.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її первісного позову про визнання житлового будинку та земельної ділянки її особистою приватною власністю, суд першої інстанції врахував, що при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25 червня 2005 року, покупцем у договорі зазначено саме ОСОБА_2 , що підтверджує згоду ОСОБА_1 , як дружини, на придбання майна у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_7 . Таким чином ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що спірні об`єкти нерухомості набуті подружжям в період шлюбу за спільні сумісні кошти, тобто мають статус об`єктів спільної сумісної власності, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на житловий будинок і земельну ділянку підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, житловою площею 59,2 кв.м., загальною площею 98,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: 020030445, площею 0,1446 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_2 на вказані частки зазначеного нерухомого майна.

Що стосується розподілу транспортних засобів, набутих подружжям ОСОБА_7 за час шлюбу, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про наступне.

Так, ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 » з 19.09.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (т.1, а.с.36-37).

Крім того, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 (т.1, а.с.38-39).

В свою чергу, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , ОСОБА_1 з 25.03.2016 року є власницею транспортного засобу марки «Ford Transit», д.р.н. НОМЕР_4 (т.1, а.с.40-41).

Крім того, з 10.03.2016 року ОСОБА_1 є власницею транспортного засобу марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. НОМЕР_5 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_9 (т.1, а.с.42-43).

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на транспортний засіб марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 », суд дійшов правильного висновку про те, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами фактично склався довготривалий порядок користування транспортними засобами, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 постійно користується транспортним засобом марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 », а позивачка ОСОБА_1 користується транспортним засобом марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 , що не спростовувалось останньою.

При цьому, враховуючи, що в ході розгляду справи ОСОБА_1 здійснила відчуження транспортного засобу марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 , дану обставину суд першої інстанції обгрунтовано розцінив як фактичну згоду ОСОБА_1 із запропонованим ОСОБА_2 порядком поділу спірних автомобілів.

Разом з тим, у зв`язку з викладеними обставинами, та враховуючи положення ст. 5 ЦПК України щодо відсутності заперечень зі сторони ОСОБА_2 , суд вважає за можливе в порядку поділу майна виділити у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 .

Що стосується транспортного засобу марки «ВАЗ 2108», д.р.н. НОМЕР_3 , суд обгрунтовано зазначив, що фактична наявність цього автомобіля у власності подружжя не підтверджується матеріалами справи, а тому немає підстав враховувати його при поділі майна.

Більше того, суд взяв до уваги те, що згідно відзиву відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 , він пояснив суду, що вищевказаний автомобіль у володінні сторін не знаходиться понад тринадцяти років, та надав суду довідку Регіонального сервісного центру в Одеській області ТСЦ № 5142 МВС України від 10.07.2018 р. № 31/15-5142-1527, якою підтверджується відсутність за ним реєстрації автомобіля марки «ВАЗ2108», д.р.н. НОМЕР_3 (т.1, а.с.167-177).

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зі змісту інвестиційних договорів про передачу майнових прав на житлову квартиру вбачається, що інвестором за договорами є третя особа ОСОБА_3 , тобто особа, яка у даному випадку не є суб`єктом правовідносин щодо поділу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З цих підстав, суд дійшов правильного висновку про те, що первісні позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнових прав за інвестиційними договорами № 37/12/9-1А, № 36/15/7-1Б, № 35/15/7-1А від 09.12.2005 року, задоволенню не підлягають.

При цьому суд обгрунтовано зазначив, що первісна позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що інвестування в будівництво житлових квартир частково здійснювалось за її особисті кошти, а також не залучила до участі у справі належного відповідача інвестора ОСОБА_3 . Разом з тим, з відзиву на уточнену позовну заяву вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не уповноважував позивачку ОСОБА_1 звертатися в його інтересах з вимогами про визнання спільною частковою власністю майнові права за інвестиційними договорами, які належать третій особі ОСОБА_3 (т.1, а.с.97-113).

У зв`язку з викладеними обставинами, суд дійшов правильного висновку про те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визначення часток у вищевказаному житловому будинку з господарчими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки підлягають задоволенню, в тому числі враховуючи, що вказане майно зареєстровано на його ім`я.

При цьому суд правильно і обгрунтовано вказав, що частка ОСОБА_2 у житловому будинку та земельній ділянці складає 1/2 частину вказаного майна. Питання щодо визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки за ОСОБА_1 вирішено судом під час розгляду її позовних вимог, а тому ОСОБА_2 у зустрічному позові фактично заявлені такі самі по суті вимоги.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність залишення у власності ОСОБА_2 транспортного засобу марки «Nissan», д.р.н. НОМЕР_1 ».

Транспортний засіб марки «Ford Transit», д.р.н. НОМЕР_4 , суд також обгрунтовано виділив у власність ОСОБА_2 шляхом визнання за ним права власності на вказаний автомобіль, оскільки даний автомобіль по теперішній час знаходиться в користуванні саме ОСОБА_2 .

В свою чергу, транспортні засоби, марки «Volkswagen LT 35», д.р.н. НОМЕР_5 , та марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 суд обгрунтовано присудив ОСОБА_1 , оскільки після припинення подружніх стосунків вище зазначені автомобілі залишилися у користуванні позивачки, яка в ході розгляду справи здійснила їх відчуження на користь третіх осіб, що не спростовувалось позивачкою ОСОБА_1 .

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при ухваленні рішення про розподіл спільного майна подружжя судом не були враховані інтереси їх неповнолітнього сина, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до ч.ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд дійсно може відступити від засади рівності часток подружжя за обставини, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне становище сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив, чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересів сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітній син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачка за первісним позовом та заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу існування таких обставин, що мають істотне значення для справи, які б давали підстави суду відступити від засад рівності часток подружжя ОСОБА_7 при вирішенні питання про розподіл їх спільного майна.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти зустрічних позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева