Постанова

Іменем України

17 листопада 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/11215/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Остапчук Т.В.

від 27 січня 2020 року

у справі №75/8180/19-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи з підстав, передбачених пунктом 2 статті 36 КЗпП України, звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця") про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов'язання стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 16.01.2018 на умовах контракту був призначений на посаду начальника виробничого підрозділу вокзал станція Київ-Пасажирський Філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" у порядку переведення з виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Філії Пасажирська компанія "ПАТ "Українська залізниця". Контракт було укладено на термін один рік, з 16.01.2018 по 15.01.2019. Після закінчення дії контракту його звільнено із займаної посади.

Вважав, що звільнення із займаної посади відбулося незаконно. Незаконність звільнення, на думку позивача, полягає в тому, що ОСОБА_1 працював у Філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" з 12.05.2017 на постійній основі, а тому після закінчення строку контракту до призначення по контракту його не мали права звільняти на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та повинні були перевести на ту ж посаду, з якої і було переведено, а саме на заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Філії "Пасажирська компанія".

Крім того посилався на те, що його було звільнено без згоди профспілкового комітету, членом якого він являється.

21 червня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій посилався на те, що згідно трудового законодавства контракт укладається лише в тому разі, коли працівник відноситься до категорії працівників, які згідно із законодавством працюють за контрактом, а строковий трудовий договір у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк.

Позивач, посилаючись на те, що чинним законодавством не передбачено для його посади укладення трудового договору (контракту), трудові відносини внаслідок укладення контракту безпідставно обмежились строком, вважав, що відповідно до ст. 9 КЗпП України умова договору щодо його строку є недійсною.

За наведених обставин, просив змінити підстави позовних вимог у даній справі. Визнати наказ №27/ос від 15.01.2019 "АТ "Укрзалізниця" в особі Філії "Пасажирська компанія" про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника виробничого підрозділу незаконним та скасувати його; поновити ОСОБА_1 на роботі - на посаді начальника виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський Філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця"; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначив, що твердження позивача стосовно того, що він не відноситься до категорії працівників, які згідно із законодавством працюють за контрактом, є безпідставними та не відповідають закону. Зокрема, як зазначає і сам позивач у позовній заяві, Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 затверджено перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Даний перелік в категорії "Керівники" закріплює посаду "Начальник вокзалу", назва якої відповідає Національному класифікатору професій ДК 003:2010, затвердженому Наказом Держспоживстандарту України №327 від 28.07.2010 (професійна назва роботи - "Начальник вокзалу", код КП - 1226.2 код ЗКППТР - 23725), та вказана в окремих кадрових документах відповідача.

Також вказував на те, що той факт, що позивач займав посаду "Начальник вокзалу" підтверджується даними бухгалтерського обліку та фінансової звітності АТ "Українська залізниця", зокрема довідкою про доходи ОСОБА_1 від 10.07.2019 №81, в якій вказана посада "Начальник вокзалу", код професії згідно із класифікатором професій ДК 003:2010 - 1226.2.

Відповідач, посилаючись на те, що як в кадровій, так і в документації бухгалтерського обліку та фінансової звітності АТ "Українська залізниця" вказана посада, назва та код КП якої передбачені в Національному класифікаторі професій ДК 003:2010, затвердженому Наказом Держспоживстандарту України №327 від 28.07.2010, а саме "Начальник вокзалу", код КП - 1226.2, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, помилково не застосував до спірних правовідносин положення ст. 2, 21, 23 КЗпП України, Конвенції Міжнародної організації праці №158 (1982), ратифікованої Україною 04.02.1994, та неправомірно застосував положення Постанови Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997.

Суд неправильно здійснив висновки щодо найменування посади, взяв до уваги лише дані бухгалтерської звітності та застосував Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників, Випуск 66 "Залізничний транспорт і метрополітен", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України №181 від 20.05.2016, не врахувавши інших доказів у справі, таких як Положення про виробничий підрозділ вокзал станції Київ-Пасажирський Філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" та наказ про призначення. Вважав, що такі докази належним чином доводять ту обставину, що посада, яку займав ОСОБА_1 , не належить до переліку посад, визначених Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997, які працевлаштовуються до контрактної форми трудового договору, а доводи відповідача, викладені у відзиві, що займана позивачем посада - начальник вокзалу є його припущеннями.

Судом не враховано, що ОСОБА_1 не писав заяви про звільнення його з посади заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський. За таких обставин, на думку позивача, з урахуванням ст. 21, 23 КЗпП України 15.01.2018 між сторонами було продовжено на невизначений строк трудовий договір, укладений в усній формі.

Зазначив, що він не надавав згоди на переведення на іншу роботу, строк виконання якої погіршує його становище щодо дії безстрокового договору. А згідно ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Вважав, що таким чином, є недійсною умова про строк трудових відносин між ним та відповідачем по 15.01.2019.

За наведених обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2020 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ст. 274, 369 ЦПК України спір у даній справі підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 травня 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця».

16 січня 2018 року між сторонами укладено строковий трудовий договір - Контракт №2, за умовами якого ОСОБА_1 призначався на посаду начальника виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" на умовах контракту.

В пункті 9.1. даного Контракту сторони погодили, що контракт діє з 16.01.2018 по 15.01.2019.

Наказом ПАТ "Українська залізниця" в особі Філії "Пасажирська компанія" №06/ос від 15.01.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" на умовах трудового договору, строком на один рік, звільнивши з посади заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця».

28 грудня 2018 року АТ "Українська залізниця" в особі Філії «Пасажирська компанія» повідомила ОСОБА_1 про закінчення строку контракту 15.01.2019, що підтверджується листом №ПК-6/8448 від 28.12.2018.

Згідно наказу АТ "Українська залізниця" в особі Філії «Пасажирська компанія» №27/ос від 15.01.2019 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 15.01.2019, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, по закінченню строку трудового договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Встановивши, що роботодавець, звільнив позивача у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства під час його звільнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі.

До того ж, при ухваленні рішення судом першої інстанції враховано, що позивач відносився до категорії працівників, як працюють за контрактом, а саме займав посаду "Начальник вокзалу".

Так, Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 затверджено перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудовогодоговору. Даний перелік в категорії «Керівники» закріплює посаду "Начальник вокзалу", назва якої відповідає Національному класифікатору професій ДК 003:2010, затвердженому Наказом Держспоживстандарту України №327 від 28.07.2010 (професійна назва роботи "Начальник вокзалу", код КП - 1226.2, код ЗКППТР - 23725), та вказана в Додатку А до Положення про виробничий підрозділ вокзал станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». При цьому, даним Додатком закріплена структурна схема управління виробничим підрозділом Вокзалу станції Київ-Пасажирський, яку очолює саме Начальник вокзалу. Дана структурна схема є організаційною структурою виробничого підрозділу вокзал «Київ-Пасажирський», що кореспондується зі штатним розписом.

Крім того, як правильно встановлено судом, факт, що позивач займав посаду "Начальник вокзалу" підтверджується даними бухгалтерського обліку та фінансової звітності відповідача, зокрема довідкою про доходи ОСОБА_1 від 10.07.2019, в якій вказана посада "Начальник вокзалу", код професії, згідно із класифікатором професій ДК 003:2010 - 1226.2 (а.с. 70).

Також слід зазначити, що відповідно до п.1.4. Положення про виробничий підрозділ вокзал станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» вокзал станції Київ-Пасажирський є виробничим підрозділом філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця». А керівні повноваження, які на думку позивача були у нього відсутні, окрім Контракту №2, Положення про виробничий підрозділ вокзал станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» закріплені додатково і в Довіреності від 07.02.2018.

Беручи до уваги наявність в матеріалах справи наявність належних доказів, наданих відповідачем, на підтвердження того, що позивач займав посаду "Начальник вокзалу", яка в свою чергу передбачена в Переліку категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно неналежності займаної ОСОБА_1 посади "Начальник виробничого підрозділу" вокзал станції Київ-Пасажирський філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" до категорії працівників, з якими укладаються контракти.

З наведеного випливає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що трудові відносини між сторонами були належно оформлені строковим трудовим договором (контрактом).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправильно здійснив висновок щодо найменування посади позивача.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд застосував Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників, Випуск 66 "Залізничний транспорт і метрополітен", затверджений наказом Міністерства інфраструктури України№181 від 20.05.2016, не врахувавши Положення про виробничий підрозділ вокзал станції Київ-Пасажирський Філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" та наказ про призначення на посаду, не спростовують висновків суду, що позивача було звільнено з дотриманням трудового законодавства.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказав, що не надав згоди на переведення його на контрактну основу із застосуванням строку, а тому, на його думку, згідно ст. 9 КЗпП України, умова про строк трудових відносин є недійсною.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки своєю заявою ОСОБА_1 надав згоду на прийняття його на посаду начальника виробничого підрозділу вокзал Київ-Пасажирський на умовах строкового трудового договору (а.с. 96). При цьому, в заяві ОСОБА_1 вказав, що з умовами праці та розміром оплати праці ознайомлений.

Крім того, підписуючи контракт, позивач розумів, що укладає строковий трудовий договір, оскільки перед укладенням контракту власноруч написав заяву, умови контракту йому були зрозумілі і протягом строку дії контракту не оскаржувалися.

Таким чином, волевиявлення ОСОБА_1 на укладення строкового трудового договору підтверджується його заявою від 15.01.2018, особистими підписами позивача на кожній сторінці трудового договору (контракту), в якому зазначений строк його дії, а також на виданому на підставі укладеного трудового договору наказі роботодавця, в якому вказано, що працівника прийнято на роботу на умовах строкового трудового договору із зазначенням відповідного строку його дії, з яким позивача ознайомлено під підпис.

Протягом дії трудового договору ОСОБА_1 не оскаржував його умови з підстав порушення його трудових прав, не просив визнати недійсним трудовий договір або окремі його пункти, та не ініціював внесення змін та доповнень до положень трудового договору, що свідчить про погодження позивача з умовами цього договору, зокрема щодо його строковості.

При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що строковий трудовий договір він підписував під тиском посадових осіб відповідача або його волевиявлення на момент укладання цього договору не відповідало його внутрішній волі або що він не усвідомлював значення договору чи перебував у хворобливому стані та адекватно не оцінював свої дії.

Також ОСОБА_1 не надано доказів про скасування або внесення змін чи доповнень до наказу ПАТ «Українська залізниця» від 15.01.2018 про його призначення на посаду начальника виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця", на підставі якого з позивачем укладено трудовий договір строком на один рік.

Установивши, що трудовий договір від 16.01.2018 носить строковий характер, а також положення пункту 8.3. трудового договору, відповідно до якого цей договір припиняється, зокрема, у зв`язку із закінченням строку дії договору, та положення пункту 9.1. трудового договору, яким визначено строк його дії - до 15 січня 2019 року, у визначеному законом порядку не визнані недійсними, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача, відповідно до положень пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції правильно встановив відсутність підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про прийняття на посаду начальника виробничого підрозділу за переведенням, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що позивач не писав заяви про звільнення його з посади заступника начальника.

Доводи апеляційної скарги, що внаслідок підписання контракту відбулося погіршення становища позивача, як працівника, відхиляються колегією суддів, оскільки після укладення контракту ОСОБА_1 був підвищений на посаді.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звільнення позивача з роботи із дотримання трудового законодавства, колегія суддів також вважає правильним висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що відповідає положенням ст. 235 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай