Головуючий у І інстанції Демочко Д.О.
Єдиний унікальний номер 241/935/19
Номер провадження 22-ц/804/362/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.,

Мироненко І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 05 листопада 2019 року, ухвалене в смт. Мангуш Донецької області, у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання правочину дійсним та зобов`язання провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача державного реєстратора прав на нерухоме майно Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання правочину дійсним та зобов`язання провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення.

В обґрунтування позову зазначав, що 28 січня 2005 року між ним та ТОВ «Трансмарі» був укладений договір купівлі-продажу вбудованого приміщення, яке складає 16/100 часток будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Вказане приміщення належало ТОВ «Трансмарі» на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2005 року. Правочин було оформлено письмовим договором купівлі-продажу нежитлового приміщення за 114 132 грн., факт повного розрахунку за зазначеним договором підтверджено актом від 16 лютого 2005 року. Проте, нотаріально посвідчити договір не виявилося можливим, оскільки представник ТОВ «Трансмарі» від нотаріального посвідчення ухилявся, обірвав всі зв`язки, приховував своє місцезнаходження, за місцем реєстрації в Києві виявлений не був. Зазначав, що таке ухилення сторони договору було непереборним, а після того як ТОВ «Трансмарі» було ліквідовано і виключено з ЄДРПОУ, у зв`язку з його банкрутством, таку можливість було втрачено безповоротно. У квітні 2019 року він звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Мангушської районної державної адміністрації Донецької області із заявою про проведення реєстрації договору купівлі-продажу, але йому було відмовлено в реєстрації. Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу 16/100 нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ТОВ «Трансмарі» та зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Мангушської районної державної адміністрації Донецької області провести за ним державну реєстрацію права приватної власності на вказане нежитлове приміщення.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 05 листопада 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання правочину дійсним та зобов`язання провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що безповоротність ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин підтверджується фактом ліквідації сторони в правочині ТОВ «Трансмарі».

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 28 січня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Трансмарі», в особі генерального директора Свіріної Г.Г., було укладено письмовий договір купівлі-продажу вбудованого нежитлового приміщення, літ. А-2, приміщення 1, кімн. І, ІІ, ІІІ, ІV, прим. 2 к.20,27,29,30,32-36,50-52, І, загальною площею 326,6 м2, яке складає 16/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Приміщення розташоване на другому поверсі двох поверхневого нежитлового будинку (а.с. 6).

Також, сторонами правочину 16 лютого 2005 року було складено акт про повний розрахунок платежів по договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 січня 2005 року, відповідно до якого продавцем всього сплачено 114 132 грн. (а.с. 7).

Діяльність юридичної особи ТОВ «Трансмарі» 08 листопада 2018 року припинено, про що здійснено відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 9-13).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції послався на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Трансмарі» ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору, а позивачем вживались заходи та спроби щодо його нотаріального посвідчення.

У статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Таким чином, при розгляді справ на підставі частини другої статті 220 ЦК України треба враховувати час укладення договору, про визнання дійсним якого заявлено вимогу, оскільки указані положення закону можуть застосовуватись тільки щодо угод, які підлягали нотаріальному посвідченню та не потребували ще і державної реєстрації договору.

Отже, необхідною умовою чинності договору купівлі-продажу є додержання письмової форми, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Відсутність нотаріального посвідчення правочину та державної реєстрації дає підстави вважати даний договір неукладеним, а тому він не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК.

Така ж правова позиція викладена у постанові ВСУ від 19 червня 2013 року № 6-49цс13, прийнятій у порядку глави 3 розділу V ЦПК.

Доводи апеляційної скарги щодо втрати позивачем можливості нотаріально посвідчити правочин в зв`язку з ліквідацією сторони правочину ТОВ «Трансмарі» є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 111 ЦК України у разі ліквідації юридичної особи майно, яке залишилося після задоволення претензій кредиторів, передається учасникам юридичної особи.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 05 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева