Справа № 357/613/20
Провадження 2/357/1244/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя - Цукуров В. П. ,

секретар судового засідання - Александрова А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Біла Церква Київської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом КП Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В :

КП Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» (далі - «Позивач») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - «Відповідач») про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини.

01.04.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість в розмірі 97 874,92 грн., судові витрати в розмірі 1 468,12 грн., а всього - 99 342,04 грн.

Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 01.05.2016 року.

В добровільному порядку Відповідач ухиляється від виконання рішення суду.

07.11.2019 року Білоцерківським міським відділом ДВС з Відповідача стягнуто частину боргу в розмірі 4 818,18 грн. Залишок боргу з цього часу по 31.12.2019 рік складає 95 524,86 грн.

До теперішнього часу Відповідачем борг не погашено, тому Позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом та просив стягнути з Відповідача за прострочення грошового зобов`язання інфляційні втрати в розмірі 29 266,45 грн., 3% річних в розмірі 8 927,25 грн., судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2 102,00 грн., а всього - 40 295,70 грн.

Ухвалою суду від 25.02.2020 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.32).

14.04.2020 року на адресу суду від Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2016 року вже було стягнуто пеню, інфляційні нарахування та 3% річних тому, за таких обставин просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. (а.с.40-43).

27.04.2020 року на адресу суду від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням її направлення Відповідачу. У відповіді на відзив той зазначив, що пояснення Відповідача є безпідставними, не ґрунтуються на законі і жодним чином не спростовує правомірність позовних вимог Позивача (а.с.48-49).

23.04.2020 року на адресу суду від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням її направлення Відповідачу. У відповіді на відзив той зазначив, що Позивач в повному обсязі підтримує свою позовну заяву і просить її задовольнити (а.с.53-55).

14.07.2020 року на адресу суду від Відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, разом із підтвердженням їх направлення Позивачу. В яких зазначив, що Відповідачем вже зазначалось в письмових поясненнях від 10.04.2020 року, відповідно до ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягненим до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. А враховуючи, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2016 року вже було стягнуто пеню, інфляційні нарахування та 3% річних, позовна заява не підлягає задоволенню (а.с.66-67).

У судових засіданнях представник Позивача позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповідях на відзив, просив свої вимоги задовольнити.

В судових засіданнях представник Відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі, оскільки вважає, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2016 року вже було стягнуто пеню, інфляційні нарахування та 3% річних.

16.11.2020 року ані представник Позивача, ані представник Відповідача в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Через канцелярію суду представником Відповідача зареєстрована заява про розгляд справи без її участі у задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі (а.с.96).

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2016 року у справі 357/17907/15-ц, яке набрало законної сили 01.05.2016 року, встановлені наступні обставини (а.с.25-26).

17.06.2009 року між КП БМР «Тролейбусне управління» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю №113 з терміном дії до 31.12.2011 року.

Пунктом 6.4 цього договору передбачена неодноразова пролонгація дії договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення.

29.08.2014 року сторони підписали додаткову угоду про розірвання з 01.09.2014 року договору №113 від 17.06.2009 року. Відповідно до договору №113 від 17.06.2009 року, надання комунальних послуг оформляється щомісячними актами здавання-передачі комунальних послуг, а оплата за спожиті комунальні послуги здійснюється відповідачем не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним місяцем.

За період з 01.01.2013 року по 01.09.2014 рік за Відповідачем утворилась заборгованість з відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг в сумі 53 357,35 грн., яка залишається непогашеною і станом на 01.12.2015 рік. Заборгованість підтверджується актами надання послуг за січень-грудень 2013 року та актами за січень-серпень 2014 року. Також підтвердженням заборгованості є акт звірки взаємних розрахунків від 01.11.2015 року.

11.06.2015 року ФОП ОСОБА_1 припинив свою діяльність про що в Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців зроблено запис №00002355.

За рішенням суду було стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованості по відшкодуванню витрат на утримання нежитлового приміщення в розмірі 53 357,35 грн., пеню, яка складає 14 238,37 грн., інфляційні нарахування в сумі 28 279,40 грн., та 3% річних в сумі 1 999,80 грн., а разом 97 874,92 грн.

Також суд погоджується з наданим представником Відповідача розрахунком втрат від інфляції та 3% річних, згідно з яким розрахунок 3% річних за прострочення грошового зобов`язання: (сума відсотків = сума боргу * на 3%/365 дн. * 1039 днів) період розрахунку з 01.01.2017 року по 06.11.2019 рік, сума боргу - 48 539,00 грн., 3% річних - 4 145,00 грн.

Втрати від інфляції. Збитки від інфляції = сума боргу * індекс інфляції/100% - сума боргу; з січня 2017 року по жовтень 2019 рік, сума боргу - 48 539,00 грн., сума боргу з інфляцією - 61 964,89 грн., інфляційне збільшення боргу - 13 425,89 грн., тобто, загальний підрахунок: 4 145,00 грн. (3%) + 13 425,89 грн. (інфляційні втрати) = 17 570,89 грн. (а.с.93-95).

Розглядаючи дану цивільну справу суд також керується наступними нормами права.

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становить менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні витрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні витрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного суду від 14.01.2020 року у справі №924/532/19. Крім того, у даній справі Верховний Суд дійшов до наступних висновків.

Суди, перевіривши правильність здійсненого позивачем нарахування інфляційних втрат за січень 2018 року, цілком обґрунтовано зауважили, що Компанія помилково здійснила додаткове нарахування інфляції на інфляцію, а не лише на суму основної заборгованості, оскільки індекс інфляції позивачем розраховано виходячи з суми боргу, до якого вже включено інфляційні втрати за попередній період, з огляду на таке.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу.

Враховуючи положення статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, касаційна інстанція відхиляє безпідставне твердження скаржника про те, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від якої колегія суддів не вбачає підстав відступати.

Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з Відповідача на користь Позивача 3% річних та інфляційні втрати виходячи із сум встановлені судовим рішенням від 01.04.2016 року заборгованості по відшкодуванню витрат на утримання нежитлового приміщення в розмірі 53 357,35 грн., зменшену на добровільно сплачені Відповідачем згідно платіжного доручення від 06.11.2019 року №13425 - 4 818,18 грн. (а.с.6), тобто з суми заборгованості 48 539,17 грн. необхідно стягнути інфляційні втрати в сумі 13 425,89 грн., три відсотки річних у сумі 4 145,00 грн.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати які поніс Позивач при зверненні до суду в розмірі 2102,00 грн., підлягають стягненню з Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (46,00%), а саме - у сумі 966,92 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 12, 13, 81, 141, 254, 263, 264-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги КП Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь КП Білоцерківської міської ради «Тролейбусне управління» (09108, Київська область, місто Біла Церква, вул. Леваневського , 135-а, ) інфляційні втрати в сумі 13425,89 грн., три відсотки річних у сумі 4145,00 грн., судовий збір у сумі 966,92 грн., а всього стягнути 18537,81 (вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять сім гривень 81 копійки).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 19.11.2020 року.

СуддяВ. П. Цукуров