ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2748/20 Справа № 203/1388/19 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Васильєва Ярослава Олександрівна, про визнання незаконним (недійсним) та скасування рішення, скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 квітня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Васильєва Я.О., про визнання незаконним (недійсним) та скасування рішення, скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.12.2017 Дніпровською міською радою було ухвалене рішення про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку. Згодом було затверджено проєкт землеустрою та зареєстровано право власності останньої на надану ділянку. 08.01.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала вказану земельну ділянку. Позивачка вважає незаконними рішення Дніпровської міської ради від 06.12.2017 і укладений після нього договір купівлі-продажу, оскільки цю ділянку вона придбала 10.12.1998 у ОСОБА_4 шляхом укладення «домашньої угоди». 21.01.1999 рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради вказану земельну ділянку було передано саме позивачці. У подальшому вона набула право власності на землю, отримавши відповідний державний акт, який був втрачений. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання незаконним (недійсним) та скасування рішення від 06.12.2017, скасування записів про право власності на спірну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 087.01.2019 року (а.с.2-9).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року у у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Васильєва Ярослава Олександрівна, про визнання незаконним (недійсним) та скасування рішення, скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовлено (а.с.173-175).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі ( а.с.190-200).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 16.12.2017 рішенням Дніпровської міської ради №102/27 ОСОБА_3 у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарським будівель і споруд (присадибна ділянка) була передана земельна ділянка площею 0,0824 га, розташована у АДРЕСА_1 (кадастровий номер :06:069:0012) (а.с. 21).

20 грудня 2017 року право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку було зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

08 січня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким остання придбала спірну земельну ділянку. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Васильєвою Я.О. і зареєстрований у реєстрі за №16 (а.с. 16 22).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Аналіз доказів, наданих позивачкою, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 737 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України у редакції, що діяла станом на 05.03.2009, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

05 березня 2009 року вказана норма була трансформована, а саме: право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності з пунктом 8 статті 27 Закону України від 01.07.2004 №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись із вказаним позовом позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, посилалася на те, що вона на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.01.1999 №117 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0824 га по АДРЕСА_1 (тепер Дніпрі). Право власності було зареєстроване, а їй видано відповідний державний акт про право власності на землю, який вона загубила. У профільному управління відомості про видачу такого акту не збереглися, оскільки сталася пожежа. Отже, наразі відсутні відомості щодо належної реєстрації права власності на спірне майно.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 2 ЦПК, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 13 ЦПК визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому такий захист забезпечується судом винятково в разі, якщо він встановить, що права, свободи чи інтереси особи, що звернулася до суду, порушені.

Надані докази до позовної заяви, а саме: копія акту №1/3389 встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 28.11.2001 та плану встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, суд 1 інстанції правомірно не взяв до уваги, оскільки останні не свідчать про факт набуття позивачкою права власності на спірну ділянку і до того ж вони не були підтверджені оригіналами.

Крім того, судом 1 інстанції також не взято до уваги, копію листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03.04.2019 №29-4-0.38-541/107-19 про неможливість видачі дубліката, оскільки така дія свідчить лише про підготовку адвокатом позивача звернення до суду з позовом 2019 року (а.с. 23).

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачка хоч і стверджує про втрату оригінала виданого державного акту, однак не надала суду належного доказу того, що вона намагалася звернулася до відповідного державного органу із заявами про таку втрату (викрадення), видачу їй його дубліката тощо.

Враховуючи вищенаведене, суд 1 інстанції дійшов до правильного висновку, що відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження факту набуття нею права власності на спірну земельну ділянку, відповідно й відсутній і факт порушення її речового права.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підставі для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час вирішення справи, судом 1 інстанції встановлено, що позивачкою до позовної заяви було додано копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.01.1999 №117 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Кіровському районі м. Дніпропетровська» з архівним витягом з додатку до рішення «Список громадян, яким видаються у приватну власність та надаються у користування земельні ділянки у Кіровському районі м. Дніпропетровська». Згідно з витягом під рядком №8 значиться ОСОБА_1 , якій передається земельна ділянка по АДРЕСА_2 , площею 0,0824 га (а.с.13-15).

Заявивши про сумніви у справжності копії додатку до рішення, ОСОБА_2 через представників звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом зобов`язання архівного управління Дніпровської міської ради надати суду для огляду оригінали проєктної документації із землеустрою, складеної на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.01.1999 №117 (у тому числі, само рішення з додатком до нього).

15 серпня 2019 року на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2019 архівним управлінням Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради було надано низку документів, а саме: засвідчену копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.01.1999 №117 з копією додатка до нього «Список громадян, яким видаються у приватну власність та надаються у користування земельні ділянки у Кіровському районі м. Дніпропетровська». Надання суду не запитаних оригіналів, а лише копій архівне управління Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради жодним чином не пояснило (а.с. 132136).

У судовому засіданні за клопотанням представників ОСОБА_2 судом до матеріалів справи було долучено копію рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999 №764 з додатком, згідно з якими у зв`язку з уточненням площ земельних ділянок, їх юридичних адрес, прізвищ, імен та по батькові власників землі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.01.1999 №117 у частині рядка №8 додатку втратило чинність. При цьому під рядком №8 додатку до рішення від 21.01.1999 значиться інша особа ОСОБА_5 , якій передавалася земельна ділянка по АДРЕСА_3 площею 0,02627 га.

Враховуючи викладене разом з фактом ненадання суду оригіналів рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.01.1999 №117 з додатком, суд 1 інстанції дійшов висновку, що це може свідчити про фальшування доказів у справі, що є підставою постановлення окремої ухвали.

Окремою ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року повідомлено Дніпровський відділ поліції ГУ НП у Дніпропетровській області про викладені факти та встановлено Дніпровському відділу поліції ГУ НП у Дніпропетровській області місячний строк від дня отримання копії окремої ухвали для вжиття заходів та повідомлення про їх результати.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Так, позивачкою в суді першої та апеляційної інстанцій не доведено та в апеляційній скарзі не зазначено доказів, які б беззаперечно підтверджували обставини на які посилається позивачка, зокрема, рішення на підставі якого вона набула право власності на земельну ділянку, відомості щодо реєстрації такого права й відповідний державний акт про відповідне право власності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: