ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/488/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №692/1215/19 Категорія: 307010000 Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Храпко В.Д.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідач Левченківська сільська рада Драбівського району,

треті особи - приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Бірюк О.В., ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 24.12.2019 (повний текст складено 24.12.2019, суддя в суді першої інстанції Чепурний О.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Левченківської сільської ради Драбівського району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Бірюк Олег Васильович та ОСОБА_2 , про тлумачення заповіту,

в с т а н о в и в :

23.08.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила розтлумачити зміст заповіту від 06.12.2001 ОСОБА_4 про те, що його волевиявлення при вчиненні цього заповіту було спрямоване на те, що він заповів ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,06 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку посвідчено державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЧР №022956, виданого 28.05.2003 Левченківською сільською радою Драбівського району.

В обґрунтування вимог вказує на те, що 06.12.2001 її вітчим ОСОБА_4 склав заповіт, в якому зазначив про те, що сертифікат на земельну частку (пай), серії НОМЕР_1 , заповідає ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Однак замість сертифікату, вказаного в заповіті, 28.05.2003 йому видано державний акт на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,06 га, кадастровий №:03:001:001:0223. Не будучи обізнаним у різниці між поняттями сертифікату та державного акту на право власності на землю, заповідач ОСОБА_4 не вніс зміни до заповіту. Після смерті вітчима позивач прийняла спадщину, подавши до нотаріуса відповідну заяву. Замість сертифіката нотаріусу було надано держаний акт на право власності на земельну ділянку. У зв`язку з цим нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право на майно, що вказане спадкоємцем у заповіті, не підтверджується зазначеним там же документом.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 24.12.2019 позовні вимоги у справі залишено без задоволення, з посиланням на те, що право на одержання земельного паю, оформлене сертифікатом на право на земельну частку (пай), про що вказано у заповіті, не тотожне праву власності на земельну ділянку, оформленому відповідним державним актом, отже підстав для задоволення позовних вимог у справі немає.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач, діючи через представника, подала через відділення поштового зв`язку 23.01.2020 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги. Скаржник зазначає, що суд протиправно залучив із власної ініціативи до участі в розгляді справи третю особу сина спадкодавця ОСОБА_2 , який не приймав спадщину. Також суд не врахував, що майнове право заповідача, оформлене сертифікатом на право на земельну частку (пай), трансформувалось у право власності на земельну ділянку, оформлене державним актом, яке виникло у ході використання сертифікату, про який вказано у заповіті. Отже позовні вимоги у справі є такими, що, на думку скаржника, підлягають до задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 просив суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 06.12.2001 ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок смерті належний йому сертифікат на земельну частку (пай), серії НОМЕР_1 , заповів ОСОБА_1 (позивачу у справі). За життя ОСОБА_4 замість вказаного сертифіката отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.05.2003, площа земельної ділянка 4,06 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування Левченківська сільська рада Драбівського району. Зміни до вказаного заповіту внесені не були.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 у встановлений законом 6-ти місячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.07.2019 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з посиланням на те, що майно, вказане у заповіті, не відповідає майну, заявленому до спадкування.

У зв`язку з викладеним, для захисту свого права на спадщину, позивач звернулася до суду з цим позовом про тлумачення заповіту, щоб роз`яснити його зміст у аспекті того, що волевиявлення заповідача на розпорядження відносно права на земельну частку (пай), оформленого сертифікатом, тотожне розпорядженню заповідача щодо права власності на земельну ділянку, оформленого відповідним державним актом, яке виникло у ході використання вищезазначеного сертифікату.

Правовідносини, наявні між сторонами на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.

Згідно зі статтями 1233, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок свої смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом (стаття 1245 ЦК України).

Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Частина третя статті 213 ЦК України визначає, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

У частині четвертій статті 213 ЦК України вказано, що у разі, якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких умов: зміст заповіту містить суперечності або неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача, та наявний спір між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст.

Вирішуючи справу про тлумачення заповіту, судам необхідно враховувати, що тлумачення заповіту не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом уточнення волі заповідача після його смерті. Суд при тлумаченні заповіту не може виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

Системний аналіз положень статей 213, 1256 ЦК України дає підстави для висновку, що при тлумаченні змісту заповіту не допускається пошук волі заповідача, яка не знайшла відображення у тексті самого заповіту, а також не допускається внесення змін у зміст заповіту, який є особистим розпорядженням фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Вказані правові висновки відображено у постанові ВС від 23.09.2019 у справі №722/963/17 та підтверджено у постанові ВС від 21.01.2020 у справі №326/1573/18.

Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку змісту заповіту ОСОБА_4 від 06.12.2001, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що слова, використанні при складанні заповіту, не допускають розбіжностей у тлумаченні змісту точної волі заповідача, який здійснив у вказаному заповіті розпорядження щодо свого сертифікату на право на земельну частку (пай).

Отже правових підстав для тлумачення змісту цього заповіту при судовому розгляді встановлено не було, адже спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту немає, та зміст заповіту є точним та однозначним.

При цьому апеляційний суд не може погодитися з правильністю як з висновків суду першої інстанції в цій справі, так і доводів скаржника, які зводяться до оцінки співмірності понять «право на земельну частку (пай), оформлене сертифікатом» та «право власності на земельну ділянку, оформлене державним актом», адже згідно положень ст.1256 ЦК України спір щодо тлумачення заповіту вирішується судом у разі його наявності між спадкоємцями, а з обставин цієї справи вбачається, що спадкоємцем є лише одноосібно позивач. Отже наявність відповідного спору не підтверджена.

Відповідно позовні вимоги у справі є безпідставними, адже обставин, які б свідчили про необхідність тлумачення заповіту, при судовому розгляді встановлено не було.

Крім того, сам по собі зміст заповіту, виражений відповідними словами, не допускає можливості його неоднозначного тлумачення, адже воля заповідача була чітко виражена та він здійснив розпорядження на випадок своєї смерті щодо свого сертифікату на право на земельну частку (пай), при цьому суд першої інстанції при винесенні оспорюванного рішення, по суті вдався саме до пошуку справжньої волі заповідача, що суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно до вимог ч.4 ст.376 ЦПК України вбачається, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, мотивувальну частину рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 24.12.2019 у даній справі слід змінити, та викласти її у редакції даної постанови апеляційного суду, в решті рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмолено, судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи апеляційним судом слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 24.12.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Левченківської сільської ради Драбівського району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Бірюк Олег Васильович та ОСОБА_2 , про тлумачення заповіту змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Левченківської сільської ради Драбівського району про тлумачення заповіту залишити без задоволення з мотивів, викладених в мотивувальній частині даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи апеляційним судом залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 26.02.2020.

Суддя-доповідач

Судді