КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/169/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, постановлене суддею Пономаренко Н.В. 12 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Держаної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,

У С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - ГУНП у м. Києві), Держаної казначейської служби України (далі по тексту - ДКСУ) про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що ОСОБА_2 є потерпілим у об?єднаному кримінальному провадженні №0007355 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 382 КК України, з матеріалів якого 06.03.2019 було виділено кримінальне провадження № 0000229.

Разом із тим, позивач зазначав, що так як досудове слідство триває більше двох років, має місце невиконання державою своєї охоронної функції, прямо передбаченої Конституцією України, та наявність у зв?язку з цим негативних наслідків для нього у формі не відшкодування збитків в розмірі 324 000,00 грн, заподіяних злочином, вчиненим на території України.

Вказував, що тривале та безрезультатне досудове розслідування кримінального провадження № 0000229 завдало йому значних душевних страждань, так як він позбавлений права розпоряджатися та користуватися своїми коштами (майном) протягом тривалого часу, а також вимушений витрачати час на нескінченні звернення до правоохоронних органів для доведення порушення своїх прав.

За наведених обставин, просив суд стягнути з ГУНП у м. Києві, ДКСУ в рахунок відшкодування шкоди суму в розмірі 324 000,00 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 200 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Держаної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

На обґрунтування апеляційної скарги, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звернувся до суду із позовом не до окремого органу, а до держави України, яка представлена окремими державними органами своєї влади, оскільки державою не створено умов для забезпечення реалізації її основної правоохоронної функції - гарантування безпеки її громадянам та будь - якій особі на території держави та гарантування отримання потерпілою особою відшкодування шкоди, заподіяної на території держави, внаслідок вчинення злочину.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну каргу та просив її задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено заподіяння йому майнової та моральної шкоди саме відповідачами, а докази, на які він посилається, не підтверджують сукупність всіх необхідних складових для притягнення держави до цивільно - правової відповідальності.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що ОСОБА_2 є потерпілим у об?єднаному кримінальному провадженні №0007355 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 382 КК України, з матеріалів якого 06.03.2019 було виділено кримінальне провадження № 0000229.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, зазначив, що оскільки досудове слідство триває вже більше двох років, має місце невиконання державою своєї охоронної функції, прямо передбаченої Конституцією України, та наявність у зв?язку з цим негативних наслідків для нього у формі невідшкодування збитків в розмірі 324 000,00 грн, заподіяних злочином, вчиненим на території України.

При цьому, обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач, серед іншого, посилався на те, що тривале та безрезультатне досудове розслідування кримінального провадження № 0000229 завдало йому значних душевних страждань, так як він позбавлений права розпоряджатися та користуватися своїми коштами (майном) протягом тривалого часу, а також вимушений витрачати час на нескінченні звернення до правоохоронних органів задля доведення порушення своїх прав.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 у частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт тривалого та безрезультатного досудового слідства, яке триває вже більше двох років, на які посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв?язку між несвоєчасними діями, порушенням строків, та завданою шкодою позивачу, оскільки діями чи бездіяльністю самих відповідачів позивачу збитків не завдано.

Судом встановлено, що позивач інвестував свої кошти у будівництво нерухомості, яка не була побудована, з боку забудовників вбачаються дії, які передбачають кримінальну відповідальність, а тому по факту скоєння злочину було порушено кримінальну справу, а позивач визнаний потерпілим по вказаній справі .

Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження заявлених ним вимог, зокрема наявності шкоди та причинного зв?язку між заподіяною йому шкодою і протиправними діями органів досудового розслідування.

Так, досудове розслідування у об?єднаному кримінальному провадженні № 0007355 від 26 серпня 2015 року та виділеному кримінальному провадженні №000229 триває і доводи позивача щодо наявності, на його думку, достатніх доказів для оголошення підозри особі, яка, за думкою позивача, вчинила вказане кримінальне правопорушення, є такою, що не ґрунтується на Законі, оскільки проведення досудового розслідування здійснюється слідчим.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вважає, що матеріальну шкоду йому заподіяно громадянином ОСОБА_3 , що не позбавляє його права безпосередньо пред?явити до нього цивільний позов про відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди.

Жодного причинного зв?язку між завданням позивачу матеріальної шкоди та діями відповідачів у справі не встановлено.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як убачається із матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи понесену йому моральну шкоду вказував, що у зв`язку із довготривалим та безрезультатним досудовим розслідуванням кримінального провадження №0000229, позивачу завдано значних душевних страждань, так як він позбавлений права розпоряджатися та користуватися своїми коштами протягом тривалого часу, а також вимушений витрачати час на нескінченні звернення до правоохоронних органів задля доведення порушення своїх прав. Зазначену моральну шкоду, ОСОБА_2 оцінює у 200 000,00 грн.

Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів, проаналізувавши та оцінивши вищевикладені в апеляційній скарзі обставини у їх сукупності, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди відповідачами, оскільки неправомірність їх дій нічим не підтверджена.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді :