Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.02.2020 Справа №607/22809/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Грицака Р.М.

за участю секретаря с/з Лобач І.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що вона та відповідач з 04 серпня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 31 серпня 2018 року. За час шлюбу вона, син від першого шлюбу та чоловік проживали у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . З 2013 року шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично було припинено. Вона з сином проживала в одній кімнаті, а ОСОБА_2 в іншій. Кімнати відокремлені окремими входами та закривались нею та відповідачем за допомогою ключа який був лише у користувача кімнати. Спільного бюджету та господарства з відповідачем вони не вели. 25 лютого 2014 року вона за власні кошти придбала шафу купе вартістю 8900 гривень, згідно договору від 25 лютого 2014 року. 14 березня 2014 року із постачальником нею проведено розрахунок за придбаний товар шафу-купе. Окрім цього, 28 лютого 2014 року вона в ТЦ «Новус» у ФОП ОСОБА_6 придбала два меблевих кутки «Оксфорд» та одне крісло «Оксфорд» на загальну суму 13550 гривень. Кошти були її особисті та відповідно сплачені нею, про що свідчить накладна від 28 лютого 2014 року. Після розірвання шлюбу вона переїхала проживати в с.Велика Лука Тернопільського району Тернопільської області та ключі від квартири повернула відповідачу. На її неодноразові звернення відповідач категорично відмовився повертати належне їй особисте майно, а саме шафу купе, кут «Оксфорд» та крісло «Оксфорд», повернувши їй лише один кут «Оксфорд». Тому просить визнати за нею право особистої власності на рухоме майно: шафу купе вартістю 8900 грн., кут «Оксфорд», вартістю 5000 грн., крісло «Оксфорд», вартістю 3550 грн., які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 .

25.10.2019 року стороною відповідача подано суду відзив на позов в якому відповідач вказує на те, що твердження позивачки, що вони з 2013 року не вели спільного господарства не відповідають дійсності, а наявність договорів та накладних на ім`я позивачки не є доказом того, що вказані меблі були придбані за її особисті кошти. Вважає, що спірне майно придбані за спільні кошти та є спільною сумісною власністю. Крім того вказує на те, що після розірвання їх шлюбу між ними відбувся добровільний поділ спільно нажитого майна, та позивачка забрала собі майно на загальну суму 15 055,96 грн., а саме: м`який кут оксфорд вартістю 5000,00 грн., комп`ютерний модем вартість 240,00 грн., столик для ноутбуку вартістю 708,96 грн., комп`ютер вартістю 9107,00 грн. З наведених підстав просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Чапаєва Г.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та просить задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позову не визнав та суду пояснив, що вони з позивачем проживали та вели спільне господарство до 2015 року та їх стосунки погіршилися після того як його дружина ОСОБА_4 проїхала в зону АТО, як волонтер. Меблі та техніка ними придбавалися в 2014 році за сімейні кошти та після розірвання шлюбу вони добровільно поділили надбане майно.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Баранець О.А. в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити зважаючи на проведення добровільного поділу майна та відсутність у матеріалах справи доказів про фактичне припинення шлюбних відносин у 2013 року, придбання спірних меблів за особисті кошти.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав:

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2005 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2018 року.

За час шлюбу позивач та відповідач проживали у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , що належала матері відповідача, вказаний факт визнаний обома сторонами та доказуванню не підлягає.

Як вбачається з Договору від 25.02.2014 року ОСОБА_4 замовила у підприємця ОСОБА_7 виготовлення шафи-купе згідно обраних замовником креслень та проекту, вартість замовлення 8900 грн., сплачений аванс 5000 грн. Місце проживання замовника : АДРЕСА_2 .

Згідно видаткової накладної №49 виданої 14 березня 2014 року ФОП ОСОБА_7 , вартість замовлення в сумі 8900 грн оплачено замовником ОСОБА_8

Відповідно до накладної виданої 28 лютого 2014 року ФОП ОСОБА_6 , ОСОБА_4 придбала два меблевих кутки «Оксфорд» вартістю 5000 грн. кожен та одне крісло «Оксфорд» вартістю 3550 грн. Загальна сума покупки - 13550 гривень.

Як з`ясовано в ході судового розгляду, позивач в квартирі АДРЕСА_1 не проживає та доступу до вказаного житла не має. Між позивачем та відповідачем існує спір, щодо рухомого майна а саме: шафи купе вартістю 8900 грн., кута «Оксфорд», вартістю 5000 грн., крісла «Оксфорд», вартістю 3550 грн., які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 .

Частиною 1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3) ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно з ч.1 ст. 321 і ст. 392 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються сторонами не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільність їх визнання.

Згідно довідки виданої Тернопільською обласною радою, ОСОБА_4 працює в управлінні з експлуатації майнового комплексу та її дохід за період з січня 2014 року по грудень 2014 року становить 34 252,50 грн.

Як вбачається з витягу з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ОСОБА_2 є засновником ПП «ЄВРОМОНТАЖ-2012».

Випискою з банківського рахунку ПП «ЄВРОМОНТАЖ-2012» відкритого в АТ «ОЩАДБАНК» вбачається наявність та рух коштів за період з 18.05.2013 року по 31.12.2013 року, зокрема 20.12.2013 року здійснено перерахунок 20000 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_9 . Відповідачем ОСОБА_2 надано суду копію товарних чеків, які свідчать про придбання 26.01.2010 року компютерного мод-маршрутизатору за 240,00 грн., 07.10.2014 року столику для ноутбука вартістю 708,96 грн. з врахуванням його доставки, та 18.10.2014 року комп`ютера вартістю 9107,00 грн. з гарантійним талоном.

Як вбачається з довідки виданої 11.01.2020 року Управлінням з експлуатації майнового комплексу Тернопільської обласної ради, ОСОБА_4 в період її роботи в управлінні надавалися відпустки в період з 20.04.2015 року по 01.07.2015 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бучач Тернопільської області.

Відповідач ОСОБА_2 буду чи допитаний в судовому засіданні як свідок суду пояснив, що в 2013 році вони з дружиною вирішили поміняти меблі, в той час він займався бізнесом, мав власну фірму та знявши кошти в сумі 120000 грн., вони зробили євроремонт у квартирі АДРЕСА_1 де проживали спільно та придбали нові меблі. Позивач користувалася його банківською карточкою до 2015 року. В 2016 році їх стосунки з позивачем погіршилися коли остання поїхала в зону АТО. Після розірвання шлюбу в порядку добровільного поділу спільного майна, позивач забрала собі майно, а саме м`який кут оксфорд, комп`ютерний модем, столик для ноутбуку та комп`ютер.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він перебуває в дружніх стосунках із позивачем та відповідачем, та йому відомо, що стосунки між сторонами погіршилися в 2016 році після того як ОСОБА_12 поїхала волонтером в АТО. Також йому відомо, що відповідач ОСОБА_2 в 2013-2015 роках мав добрий заробіток та купляв меблі до квартири де проживав з дружиною ОСОБА_12 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 та їй відомо, що стосунки між її братом та його дружиною погіршилися в 2013 році однак вони продовжували проживати разом, позивач була присутня в 2014 році на похороні матері відповідача та її поминках після 40 днів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що він є племінником відповідача ОСОБА_2 та часто заходив у гості до дядька. Йому відомо, що в 2015-2016 роках у квартирі дядька був зроблений ремонт та куплені нові меблі. Відносини ОСОБА_2 з дружиною в 2013-2016 роках буди добрі, остання приїжджала на похорон матері свого чоловіка в 2014 році, однак їх стосунки погіршилися році після того як ОСОБА_12 поїхала волонтером в АТО в 2016. Також зазначив, що ОСОБА_2 працював електромонтажником, мав власну фірму та добре заробляв та витрачав кошти на сина позивачки, ставився до нього як до рідного сина. Нові меблі у квартирі де проживали сторони він бачив, ще до смерті матері відповідача ОСОБА_10 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , суду пояснив, що він є сином позивачки та йому відомо про те, що відносини між його матір`ю та ОСОБА_2 були напружені та вони з матір`ю з 2013 року проживали в одній кімнаті, а відповідач у іншій. З 2013 року сторони не вели спільного бюджету, комунальні послуги оплачували вони з матір`ю, оскільки ОСОБА_2 мав субсидію. В 2014 році його мати купила меблі з розрахунку, що перевезе їх у село, однак між батьками була домовленість про те, що відповідач буде користуватися меблями.

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_9 , про те, що сторони не вели спільного бюджету з 2013 року, оскільки наявність спільної діяльності, зокрема в грудні 2013 року здійснення відповідачем перерахунку 20000 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_9 , а також спільне проживання позивача ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_9 у квартирі відповідача спростовує факт відсутності дійсних сімейних відносин та відсутності спільного бюджету сторін в період 2013-2014 років.

Аналізуючи покази свідків, судом встановлено, що незважаючи на напруженість стосунків, сторони в 2014 році проживали разом у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить близьким родичам відповідача, вели спільне господарство, підтримували один одного у важку хвилину смерті близьких родичів, зокрема матері відповідача та маючи кожен самостійний дохід спільно придбавали меблі та комп`ютерну техніку.

Крім того суд бере до уваги той факт, що предметом спору згідно позовних вимог є нерухоме майно - меблі придбані в лютому 2014 року, однак стороною позивача в ході розгляду справи не заперечувався той факт, що до моменту розірвання шлюбу (в 2018 році) сторони спільно користувалися придбаними в 2014 році меблями та після розірвання шлюбу позивач забрала частину рухомого майна, зокрема комп`ютерний модем, столик для ноутбуку та комп`ютер, оригінали документів про придбання яких в жовтні 2014 року наявні у відповідача, що свідчить про добровільний поділ спільного нажитого майна сторонами протягом 2014 року.

Враховуючи вищенаведене суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами твердження позивача про фактичне припинення шлюбних відносин з відповідачем з 2013 року та придбання спірного рухомого майна для власного користування за особисті кошти, тому відсутні підстави для визнання вказаного майна особистою приватною власністю позивача, а відтак суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 76-78, 81, 82, 141, 263, 265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 24.02.2020 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак