Справа № 465/3033/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1981/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ванівського О.М.,

суддів Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,

секретаря Іванової О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2015 року у справі за позовом Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервсі» в особі Філії «Укрінтеравтосервіс - Львів» УДП «Укрінтеравтосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами на перевезення туристів,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами на перевезення туристів.

В обґрунтування уточнених позовних вимог покликався на те, що протягом 2012-2014 років між ним та відповідачем було укладено ряд договорів на перевезення пасажирів. На виконання умов договору позивач надавав відповідачу транспортні послуги за маршрутами, що визначались в заявках на надання транспортних послуг. П.1.2 договорів передбачено, що відповідач зобов"язаний оплатити надані йому послуги у відповідності з умовами договорів. Розмір плати встановлюється сторонами перед поїздкою згідно калькуляції позивача та з погодженням відповідача. Плата здійснюється наступним чином - 50% вартості послуги авансом перед поїздкою та 50% вартості послуги в 5-денний термін після надання послуги.

Проте, починаючи з грудня 2013 року до 03 листопада 2014 року, відповідач належним чином умов договору не виконував, в результаті чого у нього утворилась заборгованість 84 185, 90 грн. 25 вересня 2014 року позивачем було складено та відправлено відповідачу акт взаємної звірки розрахунків, за підписом директора та бухгалтера. Оскільки акт взаємної звірки розрахунків відповідачем не повернуто, сума 84 185, 90 грн. вважається погодженою сторонами. Крім основної суми заборгованості, просить також стягнути відповідно до вимог ст. 549 ЦПК України, пеню в розмірі 216, 89 грн., що передбачено п.1.6 Договорів, а також інфляційні втрати за вказаний період в розмірі 15 995, 32 грн., як це передбаченого ст. 621 ЦК України.

Із покликанням на ст. 231 ГК України, просив також стягнути із відповідача штраф в розмірі 7% від суми боргу, що згідно розрахунків позивача становить 5 893, 01 грн.

Заочним рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2015 року позовні вимоги Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервсі» в особі Філії «Укрінтеравтосервіс - Львів» УДП «Укрінтеравтосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами на перевезення туристів - задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервсі» в особі Філії «Укрінтеравтосервіс - Львів» УДП «Укрінтеравтосервіс» заборгованість в сумі 100 181 (сто тисяч сто вісімдесят одну) грн. 22 коп. Вирішено питання судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю таких.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2015 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що дійсно між позивачем та відповідачем в період з 2012 року по 2014 роки було укладено ряд договорів про перевезення пасажирів, згідно яких позивач надавав відповідачу транспортні послуги за маршрутами, що визначалося в заявках на надання транспортних послуг. Відповідач ОСОБА_1 не заперечує факт співпраці з позивачем, проте заперечує факт існування будь - якої заборгованості. Так, згідно заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 18 жовтня 2014 року, яка надіслана на адресу філії «Укрінтеравтосервіс - Львів» УДП «Укрінтеравтосервіс», позивача у даній справі було повідомлено у встановленому законом порядку про те, що відповідачем ОСОБА_1 було укладено ряд договорів про відступлення права вимоги, зокрема ОСОБА_3 від 15 жовтня 2014 року на суму 20 287 грн. 07 коп. та ОСОБА_4 від 16 жовтня 2014 року на загальну суму 63 898 грн. 83 коп. У зазначених осіб існувало законне право вимагати від позивача у даній справі погашення заборгованості, котра виникла внаслідок неналежного виконання самим позивачем умов договорів оренди автобусів. Факт існування заборгованості перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується і самим позивачем в актах звірки взаєморозрахунків, які підписані стороною позивача та скріплені їхньою печаткою, а також в інших документах. Отже, загальна сума відступлених на користь відповідача ОСОБА_1 прав вимоги становить - 84 185 грн. 90 коп., що фактично повністю співпадає з сумою основної заборгованості вказаної в позовній заяві.

На думку апелянта, дії позивача щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими, оскільки позивачу було відомо про існування договорів про відступлення права вимоги .

Просить заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами на перевезення туристів, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із невиконанням відповідачем умов укладених між сторонами договорів про перевезення пасажирів щодо оплати наданих позивачем послуг, у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи та судом встановлено, що протягом 2012-2014 років між ОСОБА_1 та Філією "Укрінтеравтосервіс- Львів" УДП " Укрінтеравтосервіс" було укладено ряд договорів про перевезення пасажирів, а саме: договір від 27.12.2013 року № 4/34-32, договір від 04.01.2014 року № 5/34-32, договір від 11.02.2014 року № 6/34-32, договір від 24.02.2014 року № 7/34-32, договір від 04.04.2014 року № 9/34-32, договір від 24.04.2015 року № 10/34-32, договір від 05.05.2014 року № 11/34-32, договір від 26.05.2014 року № 12/34-32, договір від 20.06.2014 року № 13/34-32, договір від 27.06.2014 року № 14/34-32, договір від 05.07.2014 року № 15/34-32, договір від 18.07.2014 року № 16/34-32, договір від 24.07.2014 року № 17/34-32 (а.с.10-60).

На виконання умов договору позивач надавав відповідачу транспортні послуги за маршрутами, що визначались в заявках на надання транспортних послуг, а саме: від 27.12.2013 року, від 04.01.2014 року, від 11.02.2014 року, від 24.02.2014 року, від 04.04.2014 року, від 24.04.2014 року, від 05.05.2014 року, від 26.05.2014 року, від 20.06.2014 року, від 27.06.2014 року, від 05.07.2014 року, від 18.07.2014 року та від 24.07.2014 року.

Виконання умов договору зі сторони позивача підтверджується відповідними актами про надання послуг.

П.1.2 договорів передбачено, що відповідач зобов"язаний оплатити надані йому послуги у відповідності з умовами договорів. Розмір плати встановлюється сторонами перед поїздкою згідно калькуляції позивача та з погодженням відповідача. Плата здійснюється наступним чином - 50 % вартості послуги авансом перед поїздкою та 50% вартості послуги в 5-денний термін після надання послуги.

Встановлено й те, що починаючи з грудня 2013 року до 03 листопада 2014 року, відповідач належним чином умов договору не виконував, в результаті чого у нього утворилась заборгованість 84 185, 90 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості складеної позивачем.

10 жовтня 2014 року позивачем - Філією "Укрінтеравтосервіс - Львів" УДП " Укрінтеравтосервіс" складено претензію за вих. № 18/309 про сплату заборгованості в розмірі 84 185, 90 грн. та направлено на адресу відповідача, однак така повернена за закінченням терміну зберігання. (а.с.64-65).

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

За змістом статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, установивши невиконання відповідачем умов укладених між сторонами договорів на перевезення пасажирів щодо сплати наданих позивачем послуг, унаслідок чого станом на 03 листопада 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 84 185, 90 грн., дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього цієї заборгованості та інфляційних втрат у розмірі 15 995, 32 грн., що передбачено статтею 625 ЦК України.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення із відповідача пені, а також 7% від вартості послуг за невиконання грошового зобов"язання в розмірі 5893,01 грн., то в задоволенні таких слід відмовити за безпідставністю, з огляду на те, що позивач в своїх позовних вимогах покликається на норми ГК України, зокрема ст. 231, відповідно до якої, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відтак, суд відмовив у задоволенні даної позовної вимоги, з огляду на ст. 16 ЦПК України, відповідно до якої не допускається об"єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13.10.2020 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.