Справа №472/883/19
Провадження № 22-ц/812/481/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в письмовому проваджені без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кучерявенком С.С., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В

У червні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувало, що відповідно до укладеного договору б/н від 22 червня 2007 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписання Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням умов договору станом на 31 травня 2019 року відповідач має заборгованість - 155 606,23 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту - 849,54 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 148 464,04грн.; заборгованість за пенею та комісією - 6292,65 грн.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, позивач просив стягнути на свою користь 127 904, 96 грн., з яких: 849,54 грн. - заборгованість за кредитом, 127055, 42 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом з 22 червня 2007 року по 28 лютого 2019 року, та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_4 , на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість по кредитному договору № б/н від 22 червня 2007 року станом на 31 травня 2019 року на загальну суму 127 904 грн. 96 коп., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 849 грн. 54 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 127055 грн. 42 коп. та 1921 грн. судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подала на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи якої вказувала, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 отримала кредит в сумі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, всупереч договірним зобов`язанням відповідачка не сплачує кредитну заборгованість, тому позивач має право вимагати від неї повернення заборгованість, що залишилася та відсотків за користування кредитом.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду в повній мірі не погоджується.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 22 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 ( прізвище змінено на ОСОБА_6 ) укладено кредитний договір згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку, за допомогою якої розпоряджалася кредитними коштами.

В анкеті-заяві зазначено, що базова процентна ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становить 36 відсотків на рік із розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного лімітом співпадає зі строком дії картки. Порядок погашення заборгованості: щомісячні платежі у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним ліміто може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнта, так і списанням Банком коштів з Дебетової картки.

Нею було отримано карту № НОМЕР_1 з терміном дії до серпня 2011 року.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 травня 2019 року становить - 155606,23 грн. з яких, заборгованість за тілом кредиту - 849,54 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 148 464,04грн.; заборгованість за пенею та комісією - 6292,65 грн.

Звертаючись з позовом та посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості позивач просив стягнути на свою користь частину заборгованості, а саме - 127904, 96 грн., з яких: 849,54 грн. - заборгованість за кредитом, 127055, 42 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом з 22 червня 2007 року по 28 лютого 2019 року та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Відповідно до ч.ч.1.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, зі змісту власноручно підписаної ОСОБА_4 заяви про надання банківських послуг вбачається, що в цій заяві сторони погодили валюту картки гривня, встановили суму кредитного ліміту у розмірі 1000 грн. і базову відсоткову ставку за користування кредитом - 36% із розрахунку 360 днів у році, узгодили, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с. 11).

Такі обставини свідчать про узгодження сторонами конкретних умовах кредитування.

Як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_2 , відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, поповнюючи рахунок за кредитним договором несвоєчасно та погашаючи заборгованість не у повному розмірі (а.с. 48 зв. - 53).

Отже, відповідно до ст.ст. 526, 1054, 1048, 611 ЦК України існують підстави для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту і процентами за користування кредитними коштами, розрахованими відповідно до узгоджених сторонами умов у власноручно підписаній ОСОБА_4 22 червня 2007 року заяві про надання банківських послуг.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у сумі - 849, 54 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції помилково стягнуто з відповідачки відсотки за користування кредитом у сумі 127055, 42 грн.

Згідно довідки долученої в суді апеляційної інстанції АТ КБ «ПриватБанк» надані відповідачці кредитна картка на підставі укладеного кредитного договору від 22 червня 2007 року неодноразово перевипускалася, кінцевий строк дії виданої ОСОБА_4 у червні 2012 року 315329 червень 2016 року, картки № НОМЕР_2 виданої 26 листопада 2012 року - липень 2016 року.

Отже, враховуючи умови укладеного сторонами кредитного договору щодо строку дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки, у межах строку кредитування - до липня 2016 року включно - відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у передбаченому договором розмірі. Починаючи з серпня 2016 року остання мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

За такого, припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тобто, починаючи з серпня 2016 року є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з розрахунком АТ КБ «ПриватБанк», наданого до апеляційного суду з врахуванням витрачених позичальником коштів, сплачених ним сум та процентної ставки 36% річних сума заборгованості за кредитним договором станом на 30 липня 2016 року за тілом кредиту становить 849 грн.54 коп., а за процентами 2892 грн.91 коп.

Колегія суддів дійшла висновку, що саме такий розрахунок заборгованості за кредитом є правильним, і саме такий розмір по процентам підлягає стягненню з відповідача, оскільки його здійснено виходячи з процентної ставки, яка була погоджена сторонами при підписанні відповідачем анкети-заяви 22 червня 2007 року, тоді як наданий до позовної заяви розрахунок здійснений з використанням процентної ставки, не погодженої сторонами, в тому числі збільшеної, про зміну якої відповідач не була повідомлена Банком.

Оскільки суд першої інстанції на вищевказані обставини уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про стягнення всієї суми заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, рішення суду в цій частині в силу вимог ст.376 ЦПК України слід змінити, зменшивши розмір заборгованості по процентам з 127 055 грн.42 коп. до 2892,91 грн.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено принцип змагальності та рівності сторін, які є елементом права на справедливий судовий розгляд, внаслідок чого вона була позбавлена подати заяву про застосування позовної давності є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч.1,4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви до суду про застосування позовної давності не подавала. Про наміри заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції, зазначає лише в апеляційній скарзі.

Обізнаність відповідача про розгляд даної справи підтверджується матеріали справи, зокрема: вона була присутня у підготовчому судовому засіданні 31 липня 2019 року особисто, більш того заявила клопотання про витребування доказів, яке задоволено судом; про дату, час та місце розгляду справи на наступні судові засідання повідомлялася у відповідності до положень ст. ст. 128,130 ЦПК України.

Справа у проваджені суду перебувала тривалий час - півроку (з 26 червня по 26 грудня 2019 року), відповідач зверталася до суду неодноразово із заявами про відкладення розгляду справи без зазначення поважних причин не можливості з`явитися до суду, проте жодного разу своїм правом брати участь у судовому засіданні, подавати заяви, в тому числі і про застосування позовної давності у письмовому вигляді чи усно під час проведення підготовчого судового засідання, не скористалася.

Зважаючи на таке колегія суддів зазначає, що відповідач не була позбавлена права на участь у розгляді своєї справи, мала рівні з позивачем можливості подавати докази, їх дослідження та доведення судом їх переконливості, подавати заяви, в тому числі, про застосування позовної давності, а тому підстави для вирішення апеляційним судом питання про застосування позовної давності, відсутні.

За такого, не підлягає застосуванню до даних правовідносин правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №200/11343/14 від 17 квітня 2018 року, бо стосується вирішення питання про застосування позовної давності за обставин неналежного повідомлення відповідача та перегляду апеляційною інстанцією заочного рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме: не взяття судом до уваги заяви відповідачки про відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з ч.1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Частинами першою, третьою статті 131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно з ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є:

1) день вручення судової повістки під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Ухвалюючи оскаржуване рішення за відсутності відповідачки суд першої інстанції прийшов до висновку, що така, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (а.с.4-6).

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2019 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 31 липня 2019 року о 08.30 год. (а.с.33).

Відповідно до супровідного листа, копію вищезазначеної ухвали та копію позовної заяви направлено відповідачці того ж дня за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.34). Крім того, за тією ж адресою направлено і судову повістку про розгляд справи на 31 липня 2019 року о 08.30 год. (а.с.35).

Направлену судом вищевказану кореспонденцію ОСОБА_4 отримала 10 липня 2019 року (а.с.38).

У судову засіданні, за участі відповідача, призначеному на 31 липня 2019 року оголошено перерву до 19 серпня 2019 року о 12.00 год., у зв`язку з клопотанням ОСОБА_1 про витребування від позивач належним чином завіреної копії витягу з «Тарифів Банку» (а.с.40).

19 серпня 2019 року учасники справи у судове засідання не з`явились (а.с.42).

Відповідно до судової повістки про виклик до суду від 20 серпня 2019 року (а.с.43) наступний розгляд даної цивільної справи призначено на 19 вересня 2019 року о 09.00 год. про, що відповідачка була повідомлена належним чином 23 серпня 2019 року (а.с.76).

19 вересня 2019 року на електронну адресу Веселинівського районного суду Миколаївської області від ОСОБА_1 надійшла заява, зі змісту якої вбачається, що на вищезазначену дату остання до суду з`явитися не можу, а розгляд справи просить перенести на іншу дату (а.с.77).

Наступне судове засідання призначене судом на 16 жовтня 2019 року на 08.30 год. також було перенесено за заявою відповідача на 26 листопада 2019 року на 11.00 год. (а.с.79-81), про що остання повідомлена належним чином (а.с.84).

25 листопада 2019 року ОСОБА_1 направила на електронну адресу суду заяву про неможливість бути присутньою у судовому засіданні на вищезазначену дату та просила суд про перенесення розгляду справи (а.с.85), у зв`язку з чим розгляд справи перенесено на 11 грудня 2019 року на 10.30 год., про відповідачка повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку, шляхом направлення на її адресу судової повістки (а.с.87).

Відповідно до довідки секретаря судового засідання, 11 грудня 2019 року о 10.30 год. судове засідання не відбулося, учасники справи не з`явилися (а.с. 88).

16 грудня 2019 року Веселинівським районним судом Миколаївської області на адресу ОСОБА_4 ) направлено судову повістку про виклик до суду у вказаній цивільній справі на 26 грудня 2019 року на 15.30 год. (а.с.89), яка повернулась до суду з відміткою про відсутність адресата (а.с.91), що є належним повідомленням про дату, час та місце розгляду справи (п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності відповідача. Право відповідача знати про дату, час та місце судових засідань судом порушено не було (ч.5 ст.4 ЦПК України).

Відомостей на підтвердження викладених в апеляційній скарзі обставин щодо подання до суду заяви про перенесення судового засідання призначеного на 26 грудня 2019 року на 15.30 год. матеріали справи не містять, не долучено таких їх і до апеляційної скарги.

Долучена до апеляційної скарги копія роздруківки з електронної пошти відповідачки свідчить про її звернення до суду про перенесення розгляду справи призначеного на 26 листопада 2019 року на 11.00 год. (а.с.109).

За такого посилання апеляційної скарги щодо направлення на адресу суду заяви про перенесення розгляду справи призначеного на вищезазначену дату колегія суддів відхиляє.

Крім того, не заслуговують на увагу і посилання відповідачки на те, що позивачем в порушення вимог процесуального законодавства не надіслано на її адресу жодних додаткових доказів.

Відповідно до ч.5 ст. 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами 3 і 4 цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву.

У пункті 2 зазначеної статті йдеться про те, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а частиною 3 та 4 відповідно регламентують право позивача змінити предмет або підстави позову.

У зазначених нормах не передбачено направлення наданих позивачем на запит суду доказів іншим учасникам справи.

Крім того, надані докази було витребувано судом за клопотанням відповідачки, що не позбавляло її можливості цікавитись їх надходженням та ознайомленням з такими.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

При зверненні з позовом позивач сплатив 1921 грн. судових витрат.

У зв`язку зі зміною рішення суду першої інстанції та задоволенням позову частково, з відповідача на користь позивача слід стягненню 55,71 грн. (3742,45:127904,96 =0.029%; 1921 х 0,029%=55.71) судового збору за звернення з позовом до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено частково на 124162,51 грн., то з позивача на її користь підлягає стягненню 2797,07 грн. (124162,51:127904,96х100=97,07%; 2881,50 х 97,07%) судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 2892 (дві тисячі вісімсот дев`яносто дві) грн. 91 коп. та 55 (п`ятдесят п`ять) грн. 71 коп. судового збору.

Це ж рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) 2797 (дві тисячі сімсот дев`яносто сім) грн. 07 коп. судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.