ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1100/20 Справа № 201/4154/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року

по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року заяву задоволено.

Встановлено юридичний факт, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно, безвиїзно, на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) проживала на території України.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року у справі №201/4154/19 та винести нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року відмовити.

Відзивів на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року від учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що дійсно ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ), народилася в місті Гадяч, Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до копії Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 21 вересня 1967 року.

Після закінчення школи працювала в Заготконторі Гадячівського РПС, звільнена в 1985 році за власним бажанням.

З 1985 по 1990 роки працювала на радіозаводі «ВЕСНА» в м. Дніпропетровську.

З 1990 по 1994 рік працювала на посаді ученика пакувальника на ділянці № НОМЕР_2 Дніпропетровського заводу спортивного обладнання « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Після звільнення в 1994 році, повернулася до м. Гадяч Полтавської області де працювала в Гадячівському домі культури на посаді технічного працівника.

Станом на 1994 рік була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана адреса була її останнім місцем реєстрації та зазначалася в паспорті радянського зразку.

Відповідно до Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_3 від 19 вересня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Починаючи з 1995 року вона постійно, без реєстрації, проживала в м. Дніпропетровську, де мешкала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відтак, з 1967 року і по сьогоднішній день ОСОБА_1 нікуди не виїжджала за межі України, з 1995 року місце свого мешкання яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 не змінювала.

ОСОБА_1 зверталася до керівництва Шевченківського районного відділу УМВС України в Дніпропетровській області з усним проханням отримати паспорт громадянина України.

На підставі цього звернення була заведена картка на її ім`я із зазначенням інформації де і коли вона мешкала на території України.

Однак, Шевченківським районним відділом УМВС України в Дніпропетровській області відмовлено ОСОБА_1 в отриманні паспорта та зазначено, що згідно наданої нею інформацією встановити її особу та належність до громадянства України не вбачається можливим та рекомендувало звернутися до суду, не надавши при цьому заявнику письмової відмови.

Факт її постійного проживання на території України, з 15 серпня 1967 року по теперішній час підтверджується наступними документами: копією трудової книжки на її ім`я, паспортом громадянина України, Радянського зразку з штампом Україна, свідоцтвом про укладення шлюбу, свідоцтвом про народження сина ОСОБА_5 ..

Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно із ст.ст.15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.77 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обґрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що обставини на які посилається заявниця знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи у зв`язку із чим заява підлягає задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що заявником не надано достатніх доказів для підтвердження факту свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та те, що заявником на розгляд суду надано лише копію трудової книжки на своє ім`я, паспорт громадянина колишнього СРСР, свідоцтво про укладення шлюбу, свідоцтво про народження сина ОСОБА_5 і вищезазначені документи можуть бути лише вторинним джерелом підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 рік,колегія суддів ставиться критично,з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 Закону України Про громадянства України громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що відповідно до вимог ст.3 Закону України Про громадянства України визначено громадянина України та документовано паспортом громадянина України, тобто перебування його у громадянстві колишнього СРСР, постійного проживання станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року на території України та (або) внесення напису громадянин України у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту постійного проживання на території України, з 15 серпня 1967 року по теперішній час ОСОБА_1 надала паспорт громадянина України Радянського зразку з штампом Україна, в якому зазначено національність українка.

Відтак, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі: Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича