Справа № 462/3928/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Колобич О.О.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова Світлана Федорівна про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 20 червня 2019 року звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_5 , посвідчений Мішаковою Світланою Федорівною, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 05.09.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1810. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у неї є двоє синів, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період з 1996 року по 17.12.2018 року вона та її син - ОСОБА_5 проживали вдвох в квартирі АДРЕСА_1 . 14.12.2006 року ОСОБА_1 склала заповіт, який було посвідчено 14.12.2006 року Ринажевською О.В., державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 4-958. Цим заповітом передбачено, що на випадок її смерті належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0630 га, надану для ведення садівництва, що розташована на території Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області вона заповідає своєму синові - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згодом, 05.09.2018 року позивач вчинила правочин (договір дарування): подарувала квартиру АДРЕСА_1 своєму синові - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Цей договір дарування було посвідчено Мішаковою С.Ф., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 05.09.2018 року та зареєстровано в реєстрі за № 1810. Зазначає, що вказаний договір дарування вона уклала під впливом тяжких обставин, а саме: захворювання її сина - ОСОБА_5 , який хворів з 1980 року після травми голови та звертався за медичною допомогою з приводу наступних захворювань: зрощений рубець рогівки, посттравматична катаракта лівого ока, часткова атрофія зорового нерву правого ока, епілепсія з судомними нападами з помірно вираженими змінами особистості; неодноразові прохання з боку ОСОБА_5 до неї щодо переоформлення права власності на вказану квартиру; її обґрунтованими переживаннями як матері щодо фізичної можливості свого хворого сина ОСОБА_5 самостійно утримувати та забезпечувати себе, в тому числі здійснювати юридично значимі дії щодо права власності на квартиру; тривале та глибоке порушення соціальних зв`язків її сина ОСОБА_5 ; важкий стан її здоров`я; її старечий вік; наявністю у неї єдиного житла, а саме: квартири АДРЕСА_1 ; порушення її життєвих (родинних, соціальних) відносин з іншим своїм сином ОСОБА_6 та його дружиною і, як наслідок, надмірна концентрація всієї її уваги виключно на проблемах сина ОСОБА_5 . Зазначає, що за відсутності вищенаведених в позовній заяві «тяжких обставин», пов`язаних з особою її сина - ОСОБА_5 та ще й за умови вже наявного заповіту на ім`я ОСОБА_5 , ніякого правового смислу укладати договір дарування у неї абсолютно не було. Її згода укласти договір дарування була не правовою за своїм змістом, а, радше, медично-терапевтичною - з тим, щоб не провокувати загострення стану здоров`я обдаровуваного ОСОБА_5 та соціально - забезпечувальною - з тим, щоб документально переоформити при її житті житло на сина ОСОБА_5 , на той випадок, що після її смерті він втратить здатність усвідомлювати значення своїх дій та/ або керувати ними. Вкрай невигідні для неї умови укладення оспорюваного договору дарування доказані такими обставинами: іншого житла, крім подарованої нею квартири АДРЕСА_1 , у неї немає, а орендувати інше житло вона матеріальної можливості не має, оскільки її дохід складається лише з пенсії за віком. Враховуючи те, що її син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та покликаючись на ст. 233 ЦК України, просить позов задовольнити.

16.10.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_3 зазначає, що волевиявлення позивачки відповідало її внутрішній волі виходячи з того, що 14.12.2006 року позивачкою було складено заповіт, а 05.09.2018 року було укладено договір дарування. Тобто укладення двох правочинів було спрямоване на набуття саме ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що кінцева мета її дій передати квартиру ОСОБА_5 нею була досягнута. Та обставина, що син позивачки неодноразово висловлював прохання переоформити право власності на квартиру, не є доведено належними доказами у справі, а також не може вважатись тяжкою обставиною, оскільки ОСОБА_5 не здійснював на неї жодного тиску чи примусу, а добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів рішення про передачу права власності на квартиру було прийняте самою позивачкою. Також вважає, що сама по собі хвороба сина не може розцінюватись як безумовна підстава для визнання правочину недійсним, оскільки позивачці було давно відомо про стан здоров`я її сина. Щодо важкого стану здоров`я позивачки, то ця обставина також не може братись до уваги, адже згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , то така була видана останній задовго після смерті її сина та укладення оспорюваного договору, а саме 11.06.2019 року.Зазначає, що фактичне місце проживання позивачки не змінювалось, станом на сьогодні позивачка і надалі має право проживати у вказаній квартирі та розпоряджатись нею в своїй частці, а тому, такі умови не можуть трактуватись як вкрай невигідні, а матеріальне становище позивачки не може вважатись важким. Вважає, що позивачкою не було доведено обставин, за яких правочин було укладено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. А відтак, жодних підстав для задоволення позову немає.

21.10.2019 року позивачкою подано відповідь на відзив в якому зазначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При укладанні даного правочину ОСОБА_1 дійсно розуміла, що вчиняє договір дарування. Проте дане розуміння виходило не з її бажання передати право власності на квартиру, як кінцеву мету волевиявлення при укладенні цього правочину, а з бажання передати це право власності своєму сину ОСОБА_5 саме при її житті, оскільки вона, насамперед, мама для свого сина, яка мала обґрунтоване переживання щодо фізичної можливості свого хворого сина самостійно утримувати та забезпечувати себе, в тому числі здійснювати юридично значимі дії щодо права власності на квартиру після її смерті, що було обтяжено неодноразовими висловлюваннями ОСОБА_5 вчинити акт суїциду, як його зворотну реакцію психічного характеру на його неготовність, після її смерті, самостійно жити, самостійно забезпечувати себе, самостійно вчиняти юридично значимі дії щодо своєї особи та майна.

08.11.2019 року відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що позивачка сама вказує, що договір дарування уклала, виходячи з «бажання передати право власності на квартиру своєму сину ОСОБА_5 саме при своєму житті». Тобто внутрішня воля позивачки передати квартиру у власність за договором дарування її сину мала місце, а той факт, що позивачка вирішила подати позов про визнання договору дарування недійсним лише після того, як дізналась, що відповідач є спадкоємцем 1/2 майна батька після його смерті, свідчить про недобросовісність дій позивачки. На рахунок того, що між позивачем та її сином не було встановлено правового режиму проживання позивачки, наголошує, що такий і не мав встановлюватись між ними, оскільки це суперечило б правовій природі договору дарування. Як вбачається із копії трудової книжки його батька, такий постійно працював, записом № 46 від 13.12.2018 року був звільнений з посади двірника на 0,5 ставки за п. 1 ст. 36 КЗпП, тобто за угодою сторін. А тому звертає увагу суду на те, що його батько працював до своєї смерті, що ще раз підтверджує стан його здоров`я. Просить в позові відмовити.

В судовому засіданні позивач та її представник дали пояснення аналогічно наведеними в позовній заяві та відповіді на відзив, просять позов задоволити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач та його представник дали пояснення аналогічно наведеними у відзиві на позов та в запереченнях на відповідь на відзив, просять в задоволенні позову відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова С.Ф. в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є сином ОСОБА_1 , однак тісних зв`язків з матір`ю та братом ОСОБА_5 він не підтримував. Підтвердив, що дійсно його брат хворів. Щодо обставин справи повідомив, що йому лише відомо про те, що відповідач претендує на квартиру, де проживає його мати, з чим вона не погоджується.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є невісткою ОСОБА_1 , тісних зв`язків з свекрухою та ОСОБА_5 вона не підтримувала, оскільки вони мали різні погляди на життя. Пітвердила , що покійний ОСОБА_5 хворів, мав напади епілепсії. Щодо обставин укладення договору дарування їй нічого не відомо, лише знає, що син ОСОБА_5 претендує на квартиру АДРЕСА_1 , а свекруха проти.

Свідок ОСОБА_9 , яка являється племінницею позивача, щодо обставин справи підтвердила, що ОСОБА_5 мав напади епілепсії, однак поводив себе адекватно, вів нормальний спосіб життя. Їй відомо, що ОСОБА_1 добровільно, по власній волі уклала договір дарування, так як переживала, щоб після її смерті у ОСОБА_5 не виникло суперечок з його братом ОСОБА_6 щодо прав на цю квартиру. Ствердила, що ОСОБА_5 не наполягав на укладенні договору дарування. На даний час позивачка проживає у квартирі сама і жодних перешкод у проживанні в такій їй ніхто не чинить.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є сусідкою позивача. Про укладення договору дарування їй стало відомо лише після смерті ОСОБА_5 . По суті спору може повідомити лише те, що дійсно ОСОБА_5 мав епілепсію, однак завжди поводив себе адекватно, і більшість сусідів навіть і не знали про його захворювання. Він завжди був спокійний, ходив на роботу. Їй відомо, що після його смерті на квартиру претендує його син, з чим позивачка не погоджується.

Свідок ОСОБА_11 , повідомила, що вона була лікуючим лікарем ОСОБА_5 , який мав епілепсію з судомними нападами, також у нього були наявні зміни особистості. Зазначає, що коли він приходив до неї за консультацією, чи за рецептом він завжди був збуджений, неспокійний, вважав, що він повинен вести повноцінний спосіб життя, не сприймав будь-яких заперечень та обмежень, які були викликані його захворюванням. Останні чотири роки він особисто до неї не звертався і вона його не бачила. Щодо обставин укладення договору дарування повідомити нічого не може.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 13.05.1996 року /а.с.26/.

У вказаній квартирі ОСОБА_1 проживала із своїм сином - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 27, 35/.

З матеріалів справи вбачається, що 14.12.2006 року ОСОБА_1 склала заповіт, за яким, на випадок її смерті, квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0630 га, надану для ведення садівництва, що розташована на території Чишківської сільської ради, Пустомитівського району, Львівської області, вона заповідає своєму синові - ОСОБА_5 , 1962 року народження /а.с. 21-22/.

Згодом, а саме 05.09.2018 року було укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Мішаковою С.Ф., згідно якого ОСОБА_1 - дарувальник, з однієї сторони та ОСОБА_5 - обдаровуваний, з другої сторони уклали цей договір, де дарувальник подарував (безоплатно передав), а обдаровуваний приймає в дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 23/.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер - ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 26/.

Позивач та її представник, вважають, що договір дарування було укладено під впливом тяжких обставин, зокрема і через захворювання її сина ОСОБА_5 , що є підставою для визнання оскаржуваного договору дарування недійсним на підставі ст. 233 ЦК України.

На підтвердження стану здоров`я ОСОБА_5 надані медичні документи, згідно яких йому надавалась медична допомога за наступними діагнозами: зрощений рубець рогівки, посттравматична катаракта лівого ока. Часткова атрофія зорового нерву правого ока. Епілепсія з рідкими судомними нападами, помірно вираженими змінами особистості. Відповідно до довідки МСЕК від 28.04.2000 року ОСОБА_5 визнаний інвалідом третьої групи з дитинства безтерміново /а.с. 24, 39-42, 45-52, 54, 56-59, 61-65, 208, 226/.

Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є подія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Як визначає ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 626 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а згідно ст.627 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору).

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Аналізуючи вищенаведені норми закону суд дійшов висновку, що визнання оскаржуваного договору дарування недійсним на підставі ст. 233 ЦК України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки, як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 на час укладення оскаржуваного договору сприймала всі істотні умови угоди та розуміла значення своїх дій. Намір залишити власну квартиру саме ОСОБА_5 підтверджується також заповітом, наявним в матеріалах справи, а тому укладання оспорюваного договору дарування відповідало її внутрішній волі.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили ту обставину, що позивачка уклала оспорюваний договір дарування від 05.09.2018 року під впливом тяжких обставин.

Покликання сторони позивача на свій стан здоров`я та захворювання ОСОБА_5 в розумінні ст. 233 ЦК України не може вважатись тяжкою обставиною, так як позивачкою не надано належних доказів на підтвердження саме її важкого стану здоров`я під час укладання договору дарування, а щодо важкого стану здоров`я ОСОБА_5 , то згідно копії трудової книжки, він майже до дня смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 працював, перебував у шлюбі, який 30.04.1997 року був розірваний, тобто, в силу свого захворювання, вів нормальний спосіб життя.

Також судом встановлено, що від шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_12 у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька - ОСОБА_5 /а.с. 81/

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2019 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 /а.с. 170-173/.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач продовжує проживати у вказаній квартирі, у неї за законом залишається право на Ѕ частку, а тому покликання позивача щодо вчинення правочину на вкрай невигідних умовах не знайшли свого підтвердження.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання недійсним договору дарування квартири від 05.09.2018 року є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є недоведенними та необгрунтованими.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 15-16, 202-203, 233, 626-627, 638, 717, 719 ЦК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Залізничний районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2020 року.

Суддя Постигач О.Б.