Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 463/5924/14-ц

провадження № 61-45429св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Карпенко С. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

за позовом про виселення:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерно-комерційний банк «Львів»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення,

за позовом про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство акціонерно-комерційний банк «Львів», Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, приватне підприємство «Нива-В.Ш.»,

за позовом про визнання недійсним договору іпотеки:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - публічне акціонерне товариство акціонерно-комерційний банк «Львів»,

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року у складі судді: Леньо С. І.,та постанову апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року АТ АКБ «Львів» (далі також - банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 грудня 2009 року Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про задоволення вимог АТ АКБ «Львів», яким стягнуто з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитними договорами на загальну суму 1 273 455,11 грн. Рішення набрало законної сили і виданий на його підставі виконавчий лист було пред`явлено до виконання у Личаківський ВДВС ЛМУЮ. Державним виконавцем проведено опис і арешт майна боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка до того ж перебувала у іпотеці згідно договору іпотеки від 28 березня 2008 року і на яку рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2012 року звернуто стягнення. В процесі виконання рішення суду, спеціалізованою організацією було проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - предмета іпотеки. Однак торги, які були призначені на 26 грудня 2012 року не відбулись у зв`язку з відсутністю купівельного попиту. За пропозицією державного виконавця, листом від 04 січня 2013 року позивач виявив бажання залишити за собою вищезазначене майно боржника за початковою ціною, яка становить 317 726,00 грн шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, і згідно акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. ОСОБА_1 надсилалась вимога про добровільне, разом з неповнолітнім сином та іншими мешканцями звільнення спірної квартири, однак ця вимога залишилась проігнорованою. Такими своїми діями відповідачі порушують права банку як власника, і з метою захисту цих прав у спосіб виселення відповідача разом з сином із спірної квартири, вимушений звернутись до суду.

АТ АКБ «Львів» просило:

виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

У грудні 2014 року ОСОБА_1 пред`явила позов до АТ АКБ «Львів», Личаківського ВДВС ЛМУЮ, правонаступником якого є Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Філії 14 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва.

Позов мотивований тим, що прилюдні торги проводились в процесі примусового виконання рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого прилюдні торги слід було проводити згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», за яким у разі не реалізації майна на прилюдних торгах проводиться його уцінка та призначаються повторні прилюдні торги. Всупереч вимогам такого законодавства, державний виконавець запропонував стягувачу придбати майно за початковою ціною одразу після того, як не відбулись перші прилюдні торги. Державним виконавцем безпідставно застосовано до спірних правовідносин вимоги Закону України «Про іпотеку», оскільки на примусовому виконанні перебувало рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не про звернення стягнення на предмет іпотеки, що виключає можливість застосування Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин. Наслідок порушення порядку проведення прилюдних торгів є визнання їх недійсними, що в свою чергу на підставі статті 216 ЦК України, тягне за собою недійсність всіх наступних документів, оформлених за результатами прилюдних торгів, зокрема протоколу проведення прилюдних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, свідоцтва про право власності від 04 грудня 2013 року та витягу про державну реєстрацію прав.

ОСОБА_1 просила визнати:

проведені 26 грудня 2012 року прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки такими, що проведені з порушенням вимог закону;

недійсним та скасувати протокол проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна (предмета іпотеки) № 142525 від 11 лютого 2013 року;

недійсним та скасувати акт головного державного виконавця Личаківського ВДВС ЛЛМУЮ від 12 лютого 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

недійсним та скасувати акт головного державного виконавця Личаківського ВДВС ЛМУЮ про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 12 лютого 2013 року;

недійсним свідоцтво № 1249 від 04 грудня 2013 року, видане АТ АКБ «Львів» про право власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 та скасування реєстрації права власності.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року вказаний позов об`єднано в одне провадження з позовом АТ АКБ «Львів» про виселення.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до АТ АКБ «Львів» про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов мотивований тим, що 28 березня 2008 року між нею та АТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів» в якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором від 28 березня 2008р. укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . На час укладення кредитного та іпотечного договорів перебувала у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_3 , з яким спільно проживала та вела спільний побут, у зв`язку з чим майно, в тому числі квартира, яка є предметом іпотеки вважається спільно сумісною власністю подружжя. Розпорядження таким майном, в тому числі шляхом укладення договору іпотеки можливе виключно після отримання письмової згоди іншого з подружжя, однак такої згоди третя особа ОСОБА_3 не надавав, що є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір іпотеки, укладений між АТ АКБ «Львів», правонаступником якого є АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 від 28 березня 2008 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова 24 лютого 2015 року вказаний позов об`єднано в одне провадження з позовами АТ АКБ «Львів» про виселення та ОСОБА_1 про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року позов АТ АКБ «Львів» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , яка належить АТ АКБ «Львів» на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 04 грудня 2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В позові ОСОБА_1 до АТ АКБ «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, приватного підприємства «Нива-В.Ш.» про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва відмовлено.

В позові ОСОБА_1 до АТ АКБ «Львів», третя особа ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 14 грудня 2009 року Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про задоволення позовних вимог АТ АКБ «Львів» та стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами на загальну суму 1 273 455,11 грн, в тому числі заборгованості за кредитним договором від № 2008s7777 від 28 березня 2008 року в розмірі 867 568,99 грн. На підставі рішення суду від 14 грудня 2009 року, Личаківським районним судом м. Львова 18 березня2010р. видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання до Личаківського ВДВС ЛМУЮ, правонаступником якого є Личаківський ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області. Після пред`явлення згаданого рішення до виконання, рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2012 року звернуто стягнення за договором іпотеки від 28 березня 2008 року, укладеним між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 , а саме: квартиру загальною площею 53,5 кв. м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 для забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 2008s7777 від 28 березня 2008 року в сумі 867 568,99 грн шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 899 683,00 грн. В процесі примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ АКБ «Львів» заборгованості по кредитному договору на загальну суму 1 277 095,11 грн, державним виконавцем 04 жовтня 2012 року проведено опис й арешт квартири АДРЕСА_1 . Торги відносно квартири АДРЕСА_1 , призначені на 26 грудня 2012 року не відбулись у зв`язку з відсутністю купівельного попиту, після чого стягувачу запропоновано скористатись правом придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. Банк, як іпотекодержатель, виявив бажання залишити майно боржника за собою шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок початкової ціни майна, яка становить 317 726,00 грн. У справі яка розглядається рішенням суду стягнуто заборгованість в тому числі за кредитним договором, виконання якого забезпечувалось договором іпотеки, що давало державному виконавцю підстави застосувати до спірних правовідносин норми статті 45, 49 Закону України «Про іпотеку» після того, як перші прилюдні торги були визнані такими, що не відбулись, внаслідок чого правові підстави для задоволення позову про визнання прилюдних торгів недійсними відсутні. Доказів про те, що стороною позивача за позовом про визнання прилюдних торгів недійсними реалізовувалось право на оскарження результатів оцінки, проведеної в процесі виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять, як і не містять доказів про те, що ринкова вартість квартири на момент її реалізації становила 899 683 грн - ту ціну, яка визначена в рішенні суду, або ж доказу що вартість квартири на рівні 317 726 грн, за якою було реалізовано предмет іпотеки є значно заниженою, та відбулося порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, що відповідно до висновків Верховного Суду України є головною умовою при вирішенні даної категорії справ. Суд першої інстанції при відхиленні посилань представника позивача на правові висновки Верховного Суду України, висловлені у справах 6-449цс15, 6-200цс14, 6-199цс14 (а. с. 27 - 51) про неможливість застосування Закону України «Про іпотеку» під час виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, вважав за необхідне відступити від таких висновків. Крім того, від таких висновків відступив Верховний Суд України, про що зазначив в своїй ухвалі від 19 жовтня 2016 року, яка винесена у справі № 463/3250/14ц.

Суд першої інстанції зазначив, що одночасно роз`яснює позивачу за цим позовом, що особа права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника - постанова Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року № 6-1111цс16. Натомість, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України - постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1655цс16.

Суд першої інстанції при відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним вказав, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Згідно мотивів цього позову, ці особи на момент укладення договору іпотеки перебували у фактичних шлюбних відносинах. За змістом пункту 1.3 договору іпотеки предмет іпотеки набуто у власність іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2008р., тобто в день підписання оскаржуваного договору, а згідно пунктом 1.5 іпотекодацець засвідчив, що предмет іпотеки в тому числі не обтяжений правами третіх осіб і не є часткою. Матеріали справи взагалі не містять доказів перебування позивача та третьої особи у фактичних шлюбних відносинах під час укладення спірного договору. Тому, в задоволенні позовних вимог належить відмовити у зв`язку з його безпідставністю, а не у зв`язку з його пред`явленням після спливу позовної давності.

При задоволенні позовних вимог банку про виселення суд першої інстанції зазначив, що в справі № 6-197цс16 Верховний Суд України зробив висновок, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору від 28 березня 2008 року кредит надається для споживчих потреб, а саме для придбання нерухомості та її ремонту. Предмет іпотеки, відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору набутий у власність ОСОБА_1 у день отримання кредиту та у день підписання договору іпотеки, що з огляду також на спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, свідчить про можливість виселення відповідачів із займаного житла, адже доказів про те, що квартира придбана не за рахунок кредиту матеріали справи не містять. Тому, позов ПАТ АКБ «Львів» підлягає до задоволення в повному обсязі шляхом виселення як відповідача ОСОБА_1 , так і її сина ОСОБА_2 , який станом на дату ухвалення рішення є повнолітнім.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Нива-В.Ш.» про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва скасовано. Провадження у справі в цій частині вимог закрито.

В іншій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, щовисновки суду про те, що процедура звернення стягнення на предмет іпотеки в процесі виконання рішення суду про стягнення суми відповідає вимогам закону з посиланням на відповідні норми закону та практику суду касаційної інстанції, розбіжності у якій було усунуто у постанові Верховного Суду України у справі № 463/3250/14, як підставу для відмови у позові ОСОБА_1 про визнання прилюдних торгів недійсними та ін., слід вважати вичерпними та достатніми та такими, що додаткового дублювання судом апеляційної не потребують. Тому суд апеляційної інстанції погодився із такими висновками. Щодо доводів позивача ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, на що така не посилалась у суді першої інстанції, а саме стосовно того, що державним виконавцем безпідставно реалізовано спірну квартиру, хоча першочергово повинні були бути реалізовані належні їй автомобілі, то слід вказати про те, що спірні автомобілі на час проведення процедури реалізації спірної квартири перебували в розшуку (що не спростовано учасниками та вбачається із витягу з електронного державного реєстру виконавчих проваджень, оскільки виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_1 знищене). При цьому один із автомобілів реалізований на погашення заборгованості за кредитними договорами. Стосовно позову ОСОБА_1 про визнання недійними договору іпотеки, то слід вважати, що у задоволенні такого судом першої інстанції теж обґрунтовано відмовлено з посиланням знову ж на відповідні норми закону та судову практику суду касаційної інстанції. Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги та не застосував строк позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні обох позовів, який за обома позовами позивачем ОСОБА_1 пропущено, оскільки у задоволенні таких слід було відмовити за безпідставністю.

Апеляційний суд вказав, що зважаючи на правомірність набуття у власність позивачем за первісним позовом спірної квартири судом підставно задоволено і позов про виселення відповідачів ОСОБА_1 та її (на даний час повнолітнього сина) ОСОБА_2 , як таких що перешкоджають позивачу у реалізації своїх правомочностей власника та ігноруванням вимоги про виселення. Посилання апелянта на практику суду касаційної інстанції про неможливість виселення відповідачів без надання іншого житла, є безпідставним, оскільки як вбачається із матеріалів справи та відповідачами не спростовано спірне житло було придбане за кредитні кошти. Доводи представника відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції про те, що спірна квартира придбана за заощадження від заробітної плати, спростовуються доказами, що містяться у матеріалах справи, а саме договором іпотеки, кредитним договором, у яких вказано про те, що кредит відповідачці ОСОБА_1 було надано саме на придбання нерухомості та її ремонту, а крім цього кредитний договір укладено, квартира придбана позивачем та договір іпотеки укладено між банком та ОСОБА_1 в один день - а саме 28 березня 2008 року.

Апеляційний суд зазначив, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Філії 14 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва. Суд зобов`язаний закрити провадження у справі якщо ліквідовано юридичну особу, яка була однією сторін у справі (пункт 7 частини першої статті 205 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи). Однак судом першої інстанції під час ухвалення рішення не враховано, що на час його ухвалення один із відповідачів у згаданому позові, а саме приватне підприємство «Нива-В.Ш.» - ліквідоване, а саме дата запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи у відповідному державному реєстрі - 04 січня 2016 року. Відповідно суд не вправі був проводити розгляд справи в частині вимог до даного відповідача та ухвалювати рішення, а навпаки закрити провадження у справі. Зважаючи на вказане у цій частині оскаржене рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження. В іншій частині ж рішення як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , в якій просила оскаржені рішення в частині задоволення позову АТ АКБ «Львів» про виселення скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, а оскаржені рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва скасувати та передати справу у відповідній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при складанні як протоколу, так і окреслених актів були грубо порушенні приписи чинного законодавства, що дає підстави для визнання їх недійсними та скасування. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Оскільки відчуження майна з прилюдних торгів належить до правочинів купівлі-продажу, такий правочин може визнаватися недійсним у судовому порядку з підстав, установлених частиною першою статті 215 ЦК України. Отже, дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину. Суди при розгляді справи (про визнання прилюдних торгів недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів та акту державного виконавця) неправильно застосували норми Закону України «Про виконавче провадження». Суди не врахували, що державний виконавець у ході виконання рішення суду про стягнення заборгованості зобов`язаний спочатку знайти та реалізувати грошові кошти на рахунках відповідача та рухоме майно, і лише після недостатності коштів від реалізації такого майна звертати стягнення на предмет іпотеки. Державним виконавцем порушено умови стягнення заборгованості на предмет іпотеки по рішенню про стягнення заборгованості, а саме: умова відсутності у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення. Суди не врахували, що житлове приміщення, яке надавалось для забезпечення кредиту не придбано за кредитні кошти та не застосували висновки Верховного Суду України щодо надання іншого житла у зв`язку з виселенням, а позов є передчасним, так як банк не дотримався вимог про повідомлення про виселення із займаної квартири.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині: задоволених позовних вимог банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення; відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ АКБ «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

У листопаді АТ АКБ «Львів» подало відзив на касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_5 , в якій просило залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржені рішення залишити без змін. Вказує, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. В даному випадку, іпотечне майно реалізовувалось в ході виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення суми заборгованості на користь банку як стягувача з публічних торгів, а не в позасудовому порядку на підставі договору. Аргументи касаційної скарги з приводу того, що в даному випадку виселення можливе лише за умови надання іншого постійного житла і, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 не за кредитні кошти не заслуговують на увагу та не можуть бути враховані при перегляді оскаржуваного рішення. З метою отримання кредиту ОСОБА_1 в банк надавала інформацію про передачу у майбутньому придбаної квартири АДРЕСА_1 в іпотеку. З положень кредитного договору та договору іпотеки чітко вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , придбана за рахунок кредитних коштів.

Обґрунтування представника ОСОБА_1 з приводу незаконності оскаржуваного рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів та акту державного виконавця, виходять за межі вимог, які були предметом розгляду в суді першої інстанції. Адже, підставою позову ОСОБА_1 було те, що державним виконавцем не було дотримано процедури проведення прилюдних торгів обумовленої в Законі України «Про виконавче провадження», зокрема те, що державний виконавець запропонував стягувачу залишити за собою майно, без проведення повторної уцінки майна - не більше як на 50% початкової вартості майна; що виконавець в даному виконавчому проваджені не мав права враховувати положення Закону України «Про іпотеку»; і що державним виконавцем було змінено спосіб виконання рішення суду. В касаційній скарзі зазначаються інші підстави: визнання прилюдних торгів недійсними, як правочину купівлі-продажу; порушення порядку визначення черговості реалізації майна, зокрема, що стягнення мало б проводитись на кошти, рухоме майно, а вже потім на нерухоме майно.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Смолинця Я. І., про прийняття до розгляду касаційної скарги та зупинення виконання рішення, яке надійшло через засоби електронного поштового зв`язку, повернуто.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року призначено справу до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 28 березня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір № 2008s7777 від 28 березня 2008 року.

28 березня 2008 року між ОСОБА_1 та банком для забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором від 28 березня 2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , згідно з яким за рахунок предмета іпотеки забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з умов кредитного договору № 2008s7777 від 28 березня 2008 року, відповідно до якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит в сумі 800 000,00 грн на строк до 01 квітня 2038 року зі сплатою 15,5 % річних. Предметом іпотеки, згідно пункту 1.2 договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 53,5 кв. м.

14 грудня 2009 року Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про задоволення позовних вимог АТ АКБ «Львів» та стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами на загальну суму 1 273 455,11 грн., в тому числі заборгованості за кредитним договором від № 2008s7777 від 28 березня 2008 року в розмірі 867 568,99 грн.

На підставі рішення суду від 14 грудня 2009 року, Личаківським районним судом м. Львова 18 березня 2010 року видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання до Личаківського ВДВС ЛМУЮ, правонаступником якого є Личаківський ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області.

Після пред`явлення вказаного рішення до виконання, рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2012 року звернуто стягнення за договором іпотеки від 28 березня 2008 року, укладеним між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом ЛМНО Тертичною Е. В., зареєстрованим у реєстрі за № 985, а саме: квартиру загальною площею 53,5 кв. м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 для забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 2008s7777 від 28 березня 2008 року в сумі 867 568,99 грн шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 899 683 грн.

Державним виконавцем 04 жовтня 2012 року проведено опис й арешт квартири АДРЕСА_1 .

Торги відносно квартири АДРЕСА_1 , призначені на 26 грудня 2012 року не відбулись у зв`язку з відсутністю купівельного попиту, після чого стягувачу запропоновано скористатись правом придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

Відповідно до акту державного виконавця від 12 лютого 2013 року в процесі примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованості по кредитному договору на загальну суму 1 277 095,11 грн, державним виконавцем 04 жовтня 2012 року проведено опис й арешт нерухомого майна боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 . Нерухоме майно реалізовувалось шляхом продажу на прилюдних торгах, які організовувались спеціалізованою організацією ПП «Нива - В.Ш.». Листом від 04 січня 2013 року банк, як іпотекодержатель, виявив бажання залишити майно боржника за собою шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок початкової ціни майна, яка становить 317 726 грн. На підставі вказаного акту, 04 грудня 2013 року банку видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Суди при відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ АКБ «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва вважали, що: правові підстави для задоволення позову про визнання прилюдних торгів недійсними відсутні; не реалізовувалось право на оскарження результатів оцінки, проведеної в процесі виконання рішення суду; матеріали справи не містять доказів про те, що ринкова вартість квартири на момент її реалізації становила 899 683 грн - ту ціну, яка визначена в рішенні суду, або доказу, що вартість квартири на рівні 317 726 грн, за якою було реалізовано предмет іпотеки є значно заниженою, та відбулося порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Колегія суддів не погоджується з цими висновками з таких підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги (близький за змістом підхід застосував Верховний Суд України у висновку, викладеному у постановах від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). Вказане підтверджують приписи частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України. Так, стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Оформлення та підписання договору купівлі-продажу як окремого документа Тимчасове положення не передбачало. Велика Палата Верховного Суду вважає, що підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем, а не свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яке оспорює позивач».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».

Тобто, такий спосіб захисту як визнання недійсними торгів (визнання недійсним договору купівлі-продажу) може бути застосований тільки щодо торгів, які відбулися (якщо укладено договір купівлі-продажу).

У справі, яка переглядається: ОСОБА_1 обґрунтовувала вимоги до АТ АКБ «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва недійсністю торгів 26 грудня 2012 року; суди встановили, що торги відносно квартири АДРЕСА_1 , призначені на 26 грудня 2012 року не відбулись у зв`язку з відсутністю купівельного попиту. Тобто договір купівлі-продажу не укладено. Тому в задоволенні позовної вимоги про визнання проведених 26 грудня 2012 року прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки такими, що проведені з порушенням вимог закону слід було відмовити внаслідок того, що визнання недійсними торгів, як спосіб захисту, може бути застосований тільки щодо торгів, які відбулися (якщо укладено договір купівлі-продажу), а в задоволенні вимог про визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва слід було відмовити, оскільки вони є похідними. Тому судові рішення в частині відмови вимог ОСОБА_1 до АТ АКБ «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області слід змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР)».

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зроблено висновок, що «вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Суди встановили, що відповідно до пункту 1.2. кредитного договору від 28 березня 2008 року кредит надається для споживчих потреб, а саме для придбання нерухомості та її ремонту. Предмет іпотеки, відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору набутий у власність ОСОБА_1 у день отримання кредиту та у день підписання договору іпотеки, що з огляду також на спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, свідчить про можливість виселення відповідачів із займаного житла, адже доказів про те, що квартира придбана не за рахунок кредиту матеріали справи не містять.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог банку про виселення.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ АКБ «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва ухвалені частково без додержання норм матеріального права. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в частині задоволених позовних вимог банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ АКБ «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін; судові рішення в частині задоволених позовних вимог банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без змін.

Оскільки Верховний Суд змінює частково судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400 та 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів», Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій оскарженій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

С. О. Карпенко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук