Справа № 740/4779/20
Провадження № 2/740/1496/20
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

18 листопада 2020 року м. Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Шевченко І. М., перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на будинок, виділення майна у власність в натурі,

встановив:

11 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила:

- припинити для сторін право спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 ;

- виділити у власність в натурі ОСОБА_1 3/25 частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними будівлями, який підлягає державній реєстрації та складається з наступних приміщень у житловому будинку: житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв. м; кладову 1-5 площею 3,9 кв. м; сарай «Б-1»; погріб «П»; криницю «К»; огорожу № 1 (8,03 м); убиральню «У»;

- виділити у власність в натурі ОСОБА_2 22/25 частини житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними будівлями, який підлягає державній реєстрації та складається з наступних приміщень у житловому будинку: коридор 1-1 площею 5,8 кв. м; кухню 1-2 площею 10,0 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв. м; житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв. м; кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв. м; коридор 1-8 площею 10,8 кв. м; веранду «І» площею 5,8 кв. м; ґанок; сарай «В»; сарай «Г»; гараж «Е»; сарай «Ж»; погріб «П1»; огорожу № 1 (2/3 частини); ворота з хвірткою № 2.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї матеріали, встановлено таке.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року у справі № 740/2147/16-ц (провадження № 2/740/27/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, встановлення порядку користування земельною ділянкою указаний позов задоволено.

Виділено ОСОБА_1 у рахунок належних 7/80 часток будинку, розташованого в АДРЕСА_1 : житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв. м; кладову 1-5 площею 3,9 кв. м.; сарай «Б-1»; погріб «П»; криницю «К»; огорожу № 1 (8,03 м); убиральню «У».

Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 73/80 частки будинку, розташованому в АДРЕСА_1 : коридор 1-1 площею 5,8 кв. м; кухню 1-2 площею 10,0 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв. м; житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв. м; кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв. м; коридор 1-8 площею 10,8 кв. м; веранду «І» площею 5,8 кв. м; ґанок; сарай «В»; сарай «Г»; гараж «Е»; сарай «Ж»; погріб «П1»; огорожу № 1 (2/3 частини); ворота з хвірткою № 2.

Виділено ОСОБА_1 у рахунок належної 7/80 частки в користування земельну ділянку площею 278 кв. м, яка розташована в межах: від точки Е до точки Ж - 8,03 м; від точки Ж до точки З - 24,77 м; від точки З до точки І - 14,83 м,; від точки І до точки М - 6,84 м; від точки М до точки Н-3,83 м; від точки Н до точки П - 1,12 м; від точки П до точки Л - 6,08 м; від точки Л до точки В - 1,12 м; від точки В до точки Б - по лінії поділу житлового будинку; від точки Б до точки К - 1,00 м; від точки К до точки Е - 6,43 м.

Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 73/80 частки у користування земельну ділянку площею 2902 кв. м, яка розташована в межах: від точки А до точки Е - 25,02 м; від точки Е до точки К - 6,43 м; від точки К до точки Б - 1,00 м; від точки Б до точки В - по лінії поділу житлового будинку; від точки В до точки Л - 1,12 м; від точки Л до точки П - 6,08м; від точки П до точки Н - 1,12 м; від точки Н до точки М - 3,83 м; від точки М до точки І - 6,84 м; від точки І до точки З - 14,83 м; від точки З до точки Г - 80,86 м; від точки Г до точки Д 25,40 м; від точки Д до точки А - 111,25 м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за переотриману частку в розмірі 3495,00 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 закрити дверний отвір між і приміщеннями 1-4 та 1-2 та між приміщеннями 1-1 та 1-5; виконати дверний отвір між приміщеннями 1-5 та 1-4, виконати дверний отвір для виходу зовні із приміщення 1-5.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року вказане рішення суду змінено шляхом викладення другого та третього речень його резолютивної частини, а саме:

- видiлено в користування ОСОБА_1 у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , наступні приміщення та господарсько-побутові будiвлi: житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв. м; кладову площею 3,9 кв. м; сарай «Б-1»; погріб «П»; криницю «К»; огорожу № 1 (8,03 м); убиральню «У», визнавши за нею право на 3/25 частини зазначеного об`єкта нерухомого майна;

- виділено в користування ОСОБА_2 у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , наступні приміщення та господарсько-побутові будiвлi: коридор 1-1 площею 5,8 кв. м; кухню 1-2 площею 10,0 кв. м; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв. м, житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв. м, кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв. м, коридор 1-8 площею 10,8 кв. м, веранду «І» площею 5,8 кв. м; ґанок, сарай «В», сарай «Г», гараж «Е», сарай «Ж», погріб «П1», огорожу № 1 (2/3 частини), ворота з хвірткою № 2, визнавши за нею право власності на 22/25 частини зазначеного об`єкта нерухомого майна.

В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року залишено без змін.

Статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 18 ЦПК України передбачено обов`язковість судових рішень, а саме: с удові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Статтею 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Із доданих до позовної заяви документів убачається, що на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року зміненого постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2018 року у справі № 740/2147/16-ц (провадження № 2/740/27/17), право спільної часткової власності на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , припинено, визнано право власності за позивачкою на 3/25 частини зазначеного об`єкта нерухомого майна, за відповідачкою на 22/25 частини зазначеного об`єкта нерухомого майна.

Зокрема, за змістом вищевказаної постанови апеляційного суду, оскільки судом першої інстанції не було змінено розміру часток у праві власності відповідно до майна, фактично виділеного сторонам у натурі, апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на 3/25 частини, за ОСОБА_2 на 22/25 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та викладення у зв`язку з цим другого та третього речень резолютивної частини рішення в іншій редакції.

Статтею 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що с піввласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Разом з цим статтею 367 ЦК України передбачено, що м айно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Слід зазначити, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному зі співвласників буде належати його частка вже на праві приватної власності. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком із цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Отже, спір між двома співвласниками про виділ майна в натурі у власність розглянуто, майно поділено. На підставі вищевказаних рішень майно належить кожному зі співвласників на праві приватної власності, а тому доводи позовної заяви про те, що майно залишилося в спільній частковій власності є помилковими і спростовуються змістом вищевказаних судових рішень у справі між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Таким чином, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів убачається, що набрало законної сили рішення суду між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

При цьому слід зауважити, що зазначення в прохальній частині позовної заяви вимоги про припинення для сторін права спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не впливає на правильне визначення характеру спірних правовідносин та не надає підстав вважати, що цей позов подано з інших підстав, або містить інший предмет, чи інші сторони, на відміну від позову в справі № 740/2147/16-ц (провадження № 2/740/27/17), що вже розглянута судом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка не може зареєструвати в реєстраційній службі виділені їй житлові приміщення як окремий об`єкт нерухомості, хоча й не обґрунтовує в чому саме полягає така складність, відповідних доказів не надала, більше того, відповідного позову не подала, а звернулася до суду з аналогічним позовом з тим самим предметом і з тих самих підстав до того самого відповідача.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила, зокрема, такі висновки.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Отже, суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення.

Оскільки спір між сторонами у справі вирішено, то в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України це є безумовною підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Позивачка не позбавлена права звернутися до суду за захистом своїх прав, обравши належний спосіб захисту, який буде ефективним та відновить її права, а повторне подання тотожного позову з того ж предмета і з тих самих підстав, який вже розглянутий судом, не відповідає завданням та основним засадам цивільного судочинства, та вочевидь не є ефективним способом захисту прав позивачки з урахуванням викладених у позовній заяві обставин.

На підставі наведеного та керуючись ст. 186, 260 ЦПК України, суддя

ухвалив:

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на будинок, виділення майна у власність в натурі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І. М. Шевченко