19.11.2020 Суддя Ізмайлов І. К..
Справа № 644/8833/20
Провадження № 2/644/2480/20
УХВАЛА

Іменем України

19 листопада 2020 року м. Харків

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлов І.К., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час остаточного розрахунку, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до Орджонікідзевського районного суду з позовом до ПАТ «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час остаточного розрахунку.

Зазначена заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням ст. 177 ЦПК України, а саме в порушення ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до вимог ч. 4 ст.177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру фізичною собою повинен бути сплачений судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У позовній заяві позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, від сплати судового збору за які вона звільнений відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В той же час, ОСОБА_1 також заявлено вимоги про стягнення вихідної допомого у сумі 21974,04 грн. та середнього заробітку за час остаточного розрахунку починаючи з 31.08.2020 р. до дня ухвалення рішення, які є вимогами майнового характеру.

У відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно до вимог ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять: 1) Основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 2) Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату

праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

До фонду додаткової заробітної плати, зокрема, відносяться оплата за невідпрацьований час, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. (п. 2.2.12. Інструкції № 114/8713)

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою. Тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому за відповідні вимоги працівники-позивачі повинні сплачувати судовий збір у порядку, встановленому законом.

Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16, у якій погодилася з попередніми правовими позиціями Верховного суду України, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не належать до вимог, за пред`явлення яких до роботодавця працівники-позивачі були звільнені від сплати судового збору, а отже підлягають оплаті судовим збором.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Разом з тим, грошова компенсація за невикористану відпустку входить до складу фонду оплати праці, а тому при пред`явленні зазначених вимог позивачі звільняються від сплати судового збору.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивачем повинен бути сплачений судовий збір за зазначені вимоги майнового характеру в сумі 840,80 грн.

Крім того, заявлена позовна вимога про зобов`язання виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку не відноситься до позовів про стягнення заробітної плати. Згідно ст.44 КЗпП України вихідна допомога внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Тому, ця виплата не входить до структури заробітної плати, а є відповідальністю роботодавця за допущені ним порушення, отже позовна вимога про зобов`язання виплатити вихідну допомогу є вимогою майнового характеру, за подання якої має бути сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.

Отже, пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 5 Закону, не поширюється на вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вказані вимоги не входять до структури заробітної плати та не є компенсаційними виплатами.

Таким чином, враховуючи розмір заявлених вимог, позивачем повинен бути сплачений судовий збір за вказані позовні вимоги в розмірі 840,80 грн. за кожну вимогу майнового характеру.

Оскільки позовна заява має дві вимоги майнового характеру, за які позивачка не звільнена від сплати судового збору, їй необхідно сплатити 1681,60 грн. судового збору за подання позову, який містить дві вимоги

майнового характеру та подати до суду відповідний оригінал платіжного документу або надати документ, що

підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України - суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 та 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.175, 177,185 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час остаточного розрахунку - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме: сплатити 1681,60 грн. (840,80+840,80) судового збору за подання позову, який містить дві вимоги майнового характеру.

Роз`яснити позивачу, що в разі невиконання вимог суду у встановлений термін, позовна заява буде вважатися неподаною і повернена позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: І.К. Ізмайлов