Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 234/9362/17

провадження № 61-20380св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року у складі судді Літовки В. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Азевича В. Б., Тимченко О. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 1994 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 квітня 2017 року шлюб між ними був розірваний.

Вказуючи, що за час шлюбу сторони придбали рухоме та нерухоме майно на загальну суму 2 030 030 грн, яке, відповідно до статті 60 СК України та статті 368 ЦК України, належить їм на праві спільної сумісної власності, просила визнати за нею право власності на 1/2 частку такого майна, стягнути з відповідача на її користь різницю вартості часток в розмірі 10 435,00 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне майно:

квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 149 730 грн; 1/2 частку будівлі центральної контори, яка складається з адміністративної будівлі «А-2, А1-1, а-а4, п/д» площею 1007,2 кв. м, будівлі котельні «Б» площею 79,6 кв. м, блоку гаражів «В, Г, Д, Е» площею 119,4 кв. м, погребу «п/д», вбиральні «Ж», вимощення 1, що розташовані в АДРЕСА_2 , вартістю 250 650,00 грн; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,6351 га, кадастровий № :00:002:0053, розташованої на АДРЕСА_2 , вартістю 8 350,00 грн; машину відсадочну «Tornado» (для виготовлення кондитерських виробів) АС 600 2005 року випуску, виробництво Польща, вартістю 200 000,00 грн; піч для кондитерських виробів «MIWE Michael Wenz» 1994 року випуску, виробництво Німеччина, вартістю 110 000,00 грн; розкатку для слойки «Rollmatik», 2009 року випуску, виробництво Італія, вартістю 220 000,00 грн; стіл з нержавійки для слойки 2010 року випуску 1 шт, виробництво Україна, м. Запоріжжя, вартістю 5 000,00 грн, столи з нержавійки 2 шт, 2009 року випуску, виробництво Україна, м. Запоріжжя, вартість кожного 3 500,00 грн, всього на суму 7 000,00 грн; автомобіль ГАЗ 3302 ГАРЗІ-І 2007 року випуску, виробництво Росія, м. Нижній Новгород, типу вантажний фургон малотоннажний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_2 , вартість 35 000,00 грн; комп`ютер 2007 року випуску, виробництво Україна, вартістю 5 000,00 грн; міксер «Hodart» 2005 року випуску, виробництво Франція, вартістю 11 000,00 грн; мийка для посуду 1 шт 2009 року випуску, виробництво Україна, м. Запоріжжя, вартістю 6 000,00 грн; машина термоупаковочна, 2012 року випуску, виробництво Італія, вартістю 5 000,00 грн.

Всього на суму 1 004 580,00 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на наступне майно:

1/2 частку будівлі центральної контори, яка складається з адміністративної будівлі «А-2, А1-1, а-а4, п/д» площею 1007,2 кв. м, будівлі котельні «Б» площею 79,6 кв. м, блоку гаражів «В, Г, Д, Е» площею 119,4 кв. м, погребу «п/д», вбиральні «Ж», вимощення 1, що розташовані на АДРЕСА_2 , вартістю 250 650,00 грн; 1/2 частку земельної ділянки площею 0,6351 га, кадастровий № :00:002:0053, вартістю 8 350,00 грн, розташованої на АДРЕСА_2 ; тістозамішувальну машину 1997 року випуску, виробництво АО «РОСС», Україна, м. Харків, вартістю 5 000,00 грн; міксер «Spomasz torun» 2005 року випуску, виробництво Польща, вартістю 40 000,00 грн; міксер «Rego» 1998 року випуску, виробництво «Rieh Hofheinz and Co», Німеччина, вартістю 14 300,00 грн; машину для переробки цукру в пудру 2005 року випуску, виробництво ЧП «Імпексмаш», м. Кіровоград, Україна, вартістю 3 000,00 грн; мукопросіювач 1997 року випуску, виробництво АО «РОСС», Україна, м. Харків, вартістю 1 000,00 грн; піч для кондитерських виробів «MIWE Michael Wenz» 1994 року випуску, виробництво Німеччина, вартістю 110 000,00 грн; машину глазурувальну, 2008 року випуску, виробництво ЧП «ДАН», Україна, м. Львів, вартістю 150 000,00 грн; шафу електричну для розстойки тістових заготівок 2010 року випуску, виробництво ЧП «ДАН», Україна, м. Львів, вартістю 33 000,00 грн; міксер 100 л. «Canol» 2009 року випуску, виробництво Італія, вартістю 81 500,00 грн; холодильну камеру 2009 року випуску, виробництво Україна, м. Краматорськ, вартістю 80 000,00 грн; дозатор для кексів, еклерів, слойок 2009 року випуску, виробництво Італія, вартістю 24 200,00 грн; столи з нержавійки для слойки 2010 року випуску 2 шт, виробництво Україна, м. Запоріжжя, вартістю кожний по 5 000,00 грн, всього 10 000,00 грн; столи з нержавійки 3 шт, 2009 року випуску, виробництво Україна, м. Запоріжжя, вартість кожного 3 500,00 грн, всього на суму 10 500,00 грн; мийку для посуду 1 шт 2009 року випуску, виробництво Україна, м. Запоріжжя, вартістю 6 000,00 грн; комп`ютер 2007 року випуску, виробництво Україна, вартістю 5 000,00 грн; принтер 2007 року випуску, виробництво Україна, вартістю 1 300,00 грн; кондиціонер 2010 року випуску, виробництво Корея, вартістю 3 500,00 грн; автомобіль марки ГАЗ 330232-414, 2006 року випуску, типу «вантажний фургон», виробництво Росія, м. Нижній Новгород, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_2 на підставі свідоцтва НОМЕР_3, виданого 20 лютого 2007 року РЕВ 13 МРВ м. Краматорська, вартістю 35 000,00 грн.

Всього на суму 1 025 450,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю у вартості часток в розмірі 10 435,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 8 320,00 грн.

Заочне рішення місцевого суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, майно, яке зазначено у позовній заяві є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Постановою Донецького апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року в частині визначення розміру вартості квартири АДРЕСА_1 змінено, визначено її вартість в розмірі 459 320,00 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що визначаючи в порядку статті 372 ЦК України вартість спірної квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, суд першої інстанції, вказуючи її вартість в розмірі 149 730,00 грн, не перевірив підтвердження саме такої вартості та дійшов необґрунтованого письмовими доказами висновку про саме таку її вартість. Відповідно до наданого відповідачем звіту про оцінку майна, вартість спірної квартири складає 459 320,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку будівлі центральної контори, 1/2 частку земельної ділянки площею 0,6351 га, а також рухомого майна: машина відсадочна «Tornado», піч для кондитерських виробів «MIWE Michael Wenz», розкатка для слойки «Rollmatik», столи з нержавійки 3 шт, автомобіль ГАЗ 3302 ГАРЗІ-І 2007 року випуску, комп`ютер 2007 року випуску, міксер «Hodart», мийка для посуду, машина термоупаковочна скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити. Постанову суду апеляційної інстанції в частині визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 459 320,00 грн залишити без змін.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Краматорського міського суду Донецької області.

11 серпня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 листопада 2020 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано за які кошти набувалося спірне майно, не з`ясовано наявність грошових зобов`язань, тобто суди не взяли до уваги та не врахували борги, які виникли внаслідок підприємницької діяльності. При цьому поділили майно, яке використовується у підприємницькій діяльності.

У касаційній скарзі зазначається, що все спірне майно арештовано державною виконавчою службою.

Вартість виділеного позивачу майна збільшилась на 309 590,00 грн (вказане зазначено у постанові суду апеляційної інстанції), при цьому відповідач залишається зобов`язаним сплатити позивачу 10 435,00 грн різниці у вартості часток.

Доводи інших учасників справи

У січні 2020 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 24 червня 1994 року між сторонами зареєстровано шлюб.

На підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27 квітня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З договору купівлі-продажу від 16 березня 1998 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 вересня 2010 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 15, 16).

З договору купівлі-продажу від 18 квітня 2007 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав у власність адміністративну будівлю в АДРЕСА_2 (а. с. 17 - 19).

З державного акту на право власності на земельну ділянку від 30 березня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 7303 від 10 грудня 2010 року (а. с. 20).

З кредитного договору № 211М-03 від 23 травня 2003 року та договору майнової поруки від 23 травня 2003 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредит у ЗАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 3 000,00 дол. США на строк 24 місяця зі сплатою 19 % річних (а. с. 21, 22).

З кредитного договору від 30 липня 2004 року № Кр-1106/07.04 вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредит у ЗАТ «ПроКредит Банк» в сумі 10 000,00 грн на строк 12 місяців зі сплатою 30 % річних. Поручителем за вказаним договором виступила ОСОБА_1 (а. с. 23).

З кредитного договору від 21 лютого 2007 року № 102М-07 вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредит в ЗАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 53 000,00 грн зі строком погашення до 20 лютого 2012 року (а. с. 25 - 27).

З кредитного договору від 20 липня 2007 року № 77335-CRED вбачається, що ОСОБА_2 отримав в ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 25 000,00 грн зі строком погашення 18 липня 2008 року.

З кредитного договору від 24 липня 2007 року № 426М-07 вбачається, що ОСОБА_2 отримав в ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 57 000,00 грн зі строком погашення 10 липня 2012 року поручителем за вказаним договором є ОСОБА_1 (а. с. 32 - 36).

З кредитного договору від 27 вересня 2007 року № 001-04156-270907 вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредит у ТОВ КБ «Дельта» в сумі 4 000,00 грн на придбання комплекту газобалонного обладнання (а. с. 38, 39).

З кредитного договору від 04 грудня 2007 року № 004-04209-041207 вбачається, що ОСОБА_2 отримав кредит у ТОВ КБ «Дельта» в сумі 5 946,00 грн на придбання комп`ютера DiaWest, монітора LG, МФП Canon (а. с. 40 - 42).

З кредитного договору від 02 квітня 2008 року № 219181-CRED вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредит в ЗАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 50 000,00 грн зі строком погашення 26 березня 2010 року (а. с. 43 - 46).

З кредитного договору від 15 березня 2010 року № 003-04248-150310 вбачається, що ОСОБА_3 отримав в ПАТ «Дельта Банк» кредит в сумі 7 000,00 грн на придбання наступного майна: монітора LG, ПК для інтернету, відеокамери StandartDefinition Panasonic, миші дротової Logitech, клавіатури Datamax DMRB-1002, клавіатури Datamax DMRB-2928 (а. с. 47 - 49).

З договору про надання траншу від 27 грудня 2011 року № 902.42511/FW902.279 вбачається, що ОСОБА_2 отримав в ПАТ «ПроКредит Банк» кредит в сумі 60 000,00 грн на 9 місяців для поповнення обігових коштів (а. с. 53, 54).

З договору про надання овердрафту від 27 грудня 2011 року № 902.42511/FW902.279 вбачається, що ОСОБА_2 отримав в ПАТ «ПроКредит Банк» кредит в сумі 24 000,00 грн до 27 червня 2012 року для поповнення обігових коштів (а. с. 55, 56).

З договору застави рухомого майна від 27 грудня 2011 року № FIL.23732 -ДЗ2 вбачається, що ОСОБА_2 надав в заставу ПАТ «ПроКредит Банк» в цілях забезпечення виконання основних зобов`язань наступне майно: автоматичну тісторозкочувальну машину, марка ROLLMATIC (а. с. 57 - 59).

З договору застави рухомого майна від 27 жовтня 2011 року № FIL.23732 -ДЗ1 вбачається, що ОСОБА_2 надав в заставу ПАТ «ПроКредит Банк» в цілях забезпечення виконання основних зобов`язань наступне майно: транспортний засіб ГАЗ 3302 ГАРЗІ-1 СПГ, реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб ГАЗ 330232-414 ГАРЗІ-1 СПГ, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 61 - 65).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року (провадження № 6-1327цс15) викладено такий правовий висновок:

«Згідно з частинами 1, 2 статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Майно фізичної особи-підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період шлюбу як і відповідач була зареєстрована як фізична особа-підприємець та придбане сторонами виробниче обладнання (спірне майно), яке вона вказала у позовній заяві, використовувалось для здійснення підприємницької діяльності в інтересах сім`ї.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що позивач ОСОБА_1 в період з 14 червня 2010 року по 30 січня 2012 року здійснювала підприємницьку діяльність: виробництво сухарів, печива, пирогів і тістечок тривалого зберігання.

Сторони не заперечували, що спірне майно у вигляді виробничого обладнання придбано ними за час шлюбу.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 14-5819св19).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України). В разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Якщо майно не може бути поділено між співвласниками у натурі пропорційно до розмірів їхніх часток, особа, яка отримала майно, вартість якого є меншою, ніж вартість частки у спільному майні, має право на грошову компенсацію недоодержаного.

Вказаний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 426/2395/14-ц (провадження № 61-2927св19).

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги та не дослідив, що у рішенні суду першої інстанції зазначено, що за позивачем визнано право власності на майно на загальну суму 1 004 580,00 грн із зазначенням різниці вартості часток 10 435,00 грн. Суд апеляційної інстанції збільшив вартість майна (квартири) на 309 590,00 грн (вартість квартири визначена апеляційним судом 459 320,00 грн - вартість квартири визначена судом першої інстанції 149 730,00 грн = 309 590,00 грн - сума на яку збільшено вартість майна, виділеного позивачу). При цьому, суд апеляційної інстанції не змінив різницю вартості часток (10 435,00 грн), про що відповідач наголошує у касаційній скарзі і його доводи в цій частині є обґрунтованими.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що якщо змінюється вартість майна (у вказаній справі - квартира), то потрібно змінювати різницю вартості часток сторін, що підлягає стягнення з одного із подружжя на користь іншого.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, проте суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не встановили дійсну вартість спірного майна.

Оскільки на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши зазначені порушення норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки судами порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, встановити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року тапостанову Донецького апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року скасувати і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров І. М. Фаловська