ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 643/14022/18

провадження № 22-ц/818/593/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «АРБЕР»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Старожилова Дмитра Олександровича - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «АРБЕР» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року в складі судді Букреєвої І.А.,

у с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «АРБЕР» (далі - ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР») та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 40 000 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки - 5 750 грн, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки - 23 500 грн.

Позов мотивовано тим, що з 22 червня 2016 року по 14 листопада 2017 року він перебував у трудових стосунках з ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР», працюючи на посаді продавця у магазині за адресою: м. Харків, проспект Тракторобудівників, 59/56, ТРК «Україна». 14 листопада 2017 року на підставі статті 38 КЗпП України він був звільнений, однак не отримав розрахунок по заробітній платі за надурочно відпрацьований час та за не використану щорічну відпустку. Трудова книжка була йому повернута лише 28 березня 2018 року.

18 лютого 2019 року ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» подало відзив на позовну заяву, в якому просило в задоволенні позову відмовити.

Відзив мотивовано тим, що згідно з наказом ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» про зберігання трудових книжок на підприємстві від 01 вересня 2015 року трудові книжки працівників підприємства зберігаються за юридичною адресою підприємства у АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 в день звільнення не з`явився за трудовою книжкою за вказаною адресою, а також не надав письмової згоди на її пересилання. На заяву позивача від 23 березня 2018 року трудова книжка була йому направлена поштою та отримана ним 28 березня 2018 року. Зазначає, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткової) відпусток не визначені статтею 94 та главою 7 КЗпП України як заробітна плата і на них не нараховується єдиний соціальний внесок. Таким чином, щодо стягнення коштів за невикористану відпустку застосовується тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України. Крім того, протягом всього часу роботи до моменту звільнення ОСОБА_1 мав 8 годинний робочий день з двома вихідними днями. Вказані обставини підтверджуються табелем обліку використання робочого часу підприємства. Наказів та розпоряджень щодо зміни тривалості робочого часу позивача не видавалось.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року, уточненим ухвалою цього ж суду від 29 листопада 2019 року, позов ОСОБА_1 частково задоволено. Стягнуто з ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 3 171 грн 84 коп. та 23 500 грн середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Стягнуто з ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що днем звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» є 14 листопада 2017 року. Однак, в порушення вимог статті 47 КЗпП України позивач отримав трудову книгу лише 28 березня 2018 року. Тому на підставі статті 235 КЗпП України ОСОБА_1 має право на стягнення на його користь середньої заробітної плати за 94 дні затримки видачі трудової книжки в розмірі 23 500 грн. Відповідно до розрахункової відомості ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» позивачу було нараховано 3 171 грн 84 коп. компенсації за невикористану частину відпустки, однак доказів того, що з позивачем проведений остаточний розрахунок підприємством не надано, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судом не прийнято розрахунок компенсаційної виплати позивача, оскільки він зроблений з розрахунку розміру щомісячної заробітної плати в сумі 5 500 грн, доказів якої суду не надано. Згідно з наказом від 21 червня 2016 року № ТСк0000159-ТС-00680 позивач був прийнятний на роботу з тривалістю робочого тижня 40 годин, наказів та розпоряджень щодо зміни тривалості робочого часу позивача не видавалось. Доказів роботи ОСОБА_1 у надурочний час матеріали справи не містять.

12 листопада 2019 року ОСОБА_3 - представник ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено принцип доступу до правосуддя та змагальності сторін, оскільки судове засідання, призначене на 21 серпня 2019 року було відкладено за заявою позивача, а заява представника відповідача про відкладення розгляду справи 18 жовтня 2019 року не була прийнята до уваги та рішення щодо вирішення цієї заяви не ухвалено.

Обґрунтовуючи рішення в частині порушення строків видачі трудової книжки, суд першої інстанції зазначив, що заява про направлення трудової книжки на адресу позивача повинна бути підтверджена відміткою поштового зв`язку, доказів чого суду не надано. Крім того, вважає, що підстав для стягнення компенсації за невикористану ОСОБА_1 відпустку у суду першої інстанції не було, оскільки згідно з відомості на виплату грошей № ВЗП - 002730 за листопад 2017 року позивачу виплачено суму в розмірі 2 640 грн 15 коп. Поставити підпис у цій відомості позивач відмовився, про що складено відповідний акт.

13 січня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог, встановлених ЦПК України, є вірним та справедливим, а апеляційна скарга -необґрунтованою та такою, що не містить підстав чи доводів, у зв`язку з якими оскаржуване рішення повинно бути скасовано.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на підставі пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 з 22 червня 2016 року по 14 листопада 2017 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР», працюючи продавцем - консультантом в магазині ТРК «Україна» за адресою: м. Харків, проспект Тракторобудівників, 59/56.

Згідно з наказом № ТСк0000159-ТС-00680 позивач мав посадовий оклад 4 000 грн з тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень.

14 листопада 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін, про що, був виданий наказ № ТСк00001196-ТС-00680 про припинення трудового договору.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організація, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58) записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки, вина власника або уповноваженого ним органу, вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Згідно з наказом ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» від 01 вересня 2015 року ведення та зберігання трудових книжок на підприємстві здійснюється за адресою: АДРЕСА_1 .

ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» зазначає, що в день свого звільнення ОСОБА_1 не з`явився за трудовою книжкою за адресою головного офісу в м. Одеса. А тому вини підприємства в затримці видачі трудової книжки немає.

Таким чином за умови, що позивач працював у м. Харкові, а трудові книжки зберігались в головному офісі підприємства, із доводів відповідача вбачається, що позивач мав особисто отримати трудову книжку в м. Одесі.

Однак, саме на працедавця покладається обов`язок та відповідальність за видачу працівнику його заповненої трудової книжки в день звільнення.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи відповідача про відсутність вини роботодавця у затримці видачі трудової книжки на підставі того, що позивач не з`явився до головного офісу підприємства і не надав заяву про направлення трудової книжки засобами поштового зв`язку, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не дозволяють зробити однозначний висновок про умисні дії позивача, що виключає відповідальність відповідача.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (стаття 74 КЗпП України).

Положеннями статті 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до розрахункової відомості ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» ОСОБА_1 було нараховано 3 171 грн 84 коп., як компенсацію за невикористану частину відпустки.

Доказів, які підтверджують розрахунок зі звільненим ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» позивачем не надано.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з належною оцінкою доводів сторін та дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо неотримання трудової книжки та відмову від підпису в акті від 14 листопада 2017 року суд апеляційної інстанції не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно з актом ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» від 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримав 14 листопада 2017 року виплату по заробітній платі та відмовився поставити підпис про отримання трудової книжки.

Однак відомості зазначені у вказаному акті протирічать письмовим поясненням, наданим ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» в суді першої інстанції.

ТОВ «Торгова мережа «АРБЕР» зазначало, що на підставі наказу від 01 вересня 2015 року ведення та зберігання трудових книжок здійснюється у головному офісі підприємства за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, працюючи у м. Харкові, 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 не міг отримати трудову книжку, яка на день його звільнення фізично знаходилась в головному офісі в м. Одеса.

До того ж в указаному акті не зазначено розмір заробітної плати, який отримав ОСОБА_1 з урахуванням компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 274, ст. 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Старожилова Дмитра Олександровича - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «АРБЕР» - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова