Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/919/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю.,

за участю представника позивача

адвоката Мовчана О.М.

представника відповідача

адвоката Сененко К.В.

представника третьої особи

за довіреністю Рябоконь В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації, визнання права власності на рухоме майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування реєстрації, визнання права власності на рухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1 від 26.10.2013р. вона є власником автомобіля марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, н/з НОМЕР_2 .

01.09.2016р. позивач, як власник ТЗ, зверталася до Черкаського НДЕКЦ ІВС України про проведення експертного дослідження ТЗ з приводу зміни номерів агрегатів цього ТЗ. Відповідно до висновку від 01.09.2016р. номери рами та шасі не змінювались. Згодом вона випадково дізналась про наявність кримінального провадження з приводу викрадення належного їй автомобіля, внаслідок чого довідалась, що існує кримінальне провадження з приводу викрадення ТЗ, але заяву подано не нею, а новим власником ОСОБА_2 . Також стало відомо, що автомобіль без згоди позивача, як власника, на підставі договору купівлі-продажу №7141/2016/191510 від 16.11.2016р. був переоформлений на іншу особу на ОСОБА_2 і має інший номерний знак НОМЕР_3 .

18.07.2017р. позивач звернулася до прокуратури м. Черкаси із заявою про кримінальне правопорушення за ч.4 ст. 190 та ч.3 ст. 358 КК України. За її заявою внесені відомості до ЄРДР 10.08.2017р. і відкрито кримінальне провадження за №0006478.

За результатами досудового розслідування вказаного кримінального провадження, відповідно до висновку експерта №1/1111 від 27.04.2018р., встановлено факт підробки довіреності від 07.11.2016р., на підставі якої діяв ОСОБА_3 , при підписанні договору купівлі-продажу №7141/2016/191510 від 16.11.2016р.

Посилаючись на ст.ст. 316, 321, 215 ч.3 та ч.1, 216, 236, 388 ЦК України, просить суд визнати договір купівлі-продажу №7141/2016/191510 від 16.11.2016р., укладений між ОСОБА_1 (в особі ОСОБА_3 ), який діяв на підставі довіреності та ОСОБА_2 , недійсним; скасувати запис про право власності на автомобіль марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, зареєстрованого за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2017р.; визнати за позивачем право власності на автомобіль марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 . Також просить стягнути судові витрати та витрати на надання правової допомоги.

При цьому, вказує, що обраний спосіб захисту є ефективним, враховуючи, що позивач не була стороною спірного договору і вважає себе власником спірного майна.

Також зазначено, що орієнтовний розрахунок суми витрат, які поніс позивач на правову допомогу адвоката, становить 14605грн. 60коп.

Ухвалою суду від 05.04.2019 року прийнято та відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області.

Ухвалою суду від 19.02.2020р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 19.02.2020р. відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сененко К.В. про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 19.02.2020р. у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про відвід судді Позарецькій С.М. відмовлено.

Ухвалою суду від 19.02.2020р. у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Різника Ю.С. про закриття провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 28.12.2020р. закрито провадження по справі, на підставі п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України, в частині пред`явлених позивачем вимог до відповідача ОСОБА_3 .

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Сененко К.В. подано відзив на позов. Зазначено, що позов є необґрунтованим та безпідставним, не вказані позивачем підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а йде мова про витребування вказаного автомобіля із чужого незаконного володіння. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, законним власником автомобіля, який отримав в законний спосіб. Оскільки проводиться досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 , то вона повинна подати цивільний позов у кримінальному провадженні. Відповідач піддає сумніву достовірність і точність висновку експерта №1/1111 від 27.04.2018р. в рамках кримінального провадження, оскільки експерт працює в системі міністерства внутрішніх справ. Крім того, ОСОБА_2 в листопаді 2016р. звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_4 незаконно заволодів його ТЗ, який він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2016р., але досудове розслідування за цим кримінальним провадженням проводиться неналежно. Вважає, що докази, що подані позивачем, є неналежними, оскільки неналежно засвідчені. Не погоджується із витратами на правничу допомогу адвоката в розмірі 14605грн. 60коп. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив позивачем та його представником подана не була.

Представником третьої особи надані письмові пояснення по суті позову. Зазначено, що за інформацією в базі даних «НАІС ДДАІ» власником автомобіля марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ТЗ №7141/2016/191510 від 16.11.2016р., укладеного в ТСЦ №7141 РСЦ МВС в Черкаській області. У зв`язку із відкриттям кримінального провадження по факту незаконного заволодіння ТЗ, автомобіль з 16.11.2016р. значиться в базі даних «Угон».

Ухвалою суду від 11.01.2020р. явку позивача в судове засідання визнано обов`язковою.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Надано заяву від 11.02.2020р. про розгляд справи за її відсутності, оскільки з поважних причин вона не може прибути до суду м. Черкаси; в повному обсязі підтвердила повноваження свого представника адвоката Мовчана О.М.; підтримала позовні вимоги та викладені у позові обставини.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Мовчан О.М. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що позивач 01.09.2016р. звернулася до сервісного центру для поновлення документів на автомобіль, оскільки вони були втрачені, але їй було відмовлено у поновленні документів і, як вона дізналась згодом, - право власності оформлено на ОСОБА_2 , а також наявний арешт на автомобіль, накладений за кримінальним провадженням. У позивача збереглася лише копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ, яка надана нею до позову. На даний час розслідується кримінальне провадження за фактом заволодіння її майном. Довіреність вона нікому на реалізацію свого транспортного засобу вона не давала і її в той час взагалі не було в м. Києві. За висновком експертизи, що отриманий за кримінальним провадженням, встановлено, що вона не підписувала довіреність, на підставі якої ОСОБА_3 був відчужений автомобіль ОСОБА_2 01.09.2016р. автомобіль знаходився у неї і не був оглянутий у сервісному центрі; саме з-за наявності листа органів поліції, автомобіль не був переоформлений на неї. Автомобіль у неї не вилучався і на даний час також знаходиться у неї. 16.11.2016р. вона в сервісному центрі не була і договір купівлі-продажу ТЗ не підписувала, у довіреності відсутній її підпис, що підтверджується висновком експертизи. Саме на підставі цієї довіреності був проданий ТЗ ОСОБА_2 . Підроблена довіреність стала підставою для укладення договору купівлі-продажу ТЗ. Вважає, що порушена форма договору, який позивач не підписувала. Оригінали документів на автомобіль у неї відсутні, а тому слід за позивачем визнати право власності на ТЗ. У позивача намірів продавати автомобіль не було, це відбулось поза її волею. Крім того, зазначив, що заяву та документи на підтвердження витрат, пов`язаних із правовою допомогою адвоката, ним будуть надані згодом.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сененко К.В. просила відмовити у задоволенні позову. Вважає позов необґрунтованим та безпідставним. На думку представника, підпис у довіреності належить ОСОБА_1 . Висновок експертизи із матеріалів кримінального провадження, є неналежним доказом. Після підписання договору купівлі-продажу автомобіля, ОСОБА_2 забрав автомобіль і 16.11.2016р. зберігав його у ФОП за місцем її діяльності (відкрита територія складських приміщень), але 17.11.2016р. він виявив відсутність ТЗ, внаслідок чого звернувся до органів поліції, де було відкрите кримінальне провадження. Вважає, що у позивача відсутні докази щодо витрат на правову допомогу. Просила відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник третьої особи Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області за довіреністю Рябоконь В.І., який при вирішенні спору покладається на розсуд суду, зазначив, що у договорі купівлі-продажу від 16.11.2016р. від імені ОСОБА_1 підписав його та діяв її представник уповноважена особа ОСОБА_3 . Для здійснення перереєстрації ТЗ слід заявнику мати судове рішення про визнання за ним права власності на автомобіль. Крім того, 16.11.2016р. були внесені дані до бази про арешт автомобіля. За заявою ОСОБА_2 автомобіль був угнаний не 17.11.2016р., а 16.11.2016р. і значиться в базі «угон». Зазначив, що ОСОБА_1 не могла підписати договір купівлі-продажу, оскільки від її імені діяв її представник ОСОБА_3 , як уповноважена особа, про що вказано у договорі. У вересні 2016р. ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів на неї на автомобіль з причин їх втрати, оскільки був лист з органів поліції.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що зранку 16.11.2016р. вона прийшла до себе на роботу, де на території складів її автомобілі були в наявності, а автомобіль ОСОБА_2 відсутній. Наступного дня від нього вона дізналась, що він ТЗ не забирав. З`ясувалось, що 16.11.2016р. о 07-00 хтось забрав автомобіль, але цих осіб вона не знає. ОСОБА_2 звернувся до поліції із заявою. Зазначила, що 16.11.2016р. ОСОБА_2 попросив її, щоб його автомобіль зберігався на невеликий час на території складів, де вона працює, на що вона погодилась. Охорони на території немає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що у листопаді 2016р. до нього та ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_2 і попросив, щоб його автомобіль кілька днів побув на відкритій території бази, яку вони орендували. Вони на це погодились. 16.11.2016р. вони прийшли і виявили відсутність автомобіля. Наступного дня від ОСОБА_2 дізнались, що він не забирав автомобіль. Переглянувши відеозапис, встановили, що зранку 16.11.2016р. двоє осіб забрали автомобіль. Зі слів ОСОБА_2 йому відомо, що останній придбав автомобіль, але не знає у кого саме.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав:

встановлено, що як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого 26.10.2013р. центром ДАІ 0101 (оригінал у позивача відсутній), ОСОБА_1 є власником автомобіля марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

01.09.2016р. ОСОБА_1 звернулася до Центру 7141 із заявою №991198846 про проведення операції «Перереєстрація при втраті свідоцтва про реєстрацію» і надання платних послуг згідно постанови КМУ від 04.06.2007р. №795 та наказу МВС України від 10.02.2012р. №103. Цього ж дня працівниками Центру проведено технічний огляд ТЗ, про що складено акт та надано висновок експертного дослідження від 01.09.2016р. №24/265/9904 про те, що номер двигуна НОМЕР_6 , номер рами (шасі) НОМЕР_4 , наданого на дослідження ТЗ, не змінювались.

На підставі заяви ОСОБА_1 до органів Національної поліції від 09.08.2017р., до ЄРДР внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 190 КК України за фактом того, що на початку лютого 2017 року ОСОБА_2 , шляхом шахрайських дій заволодів майном заявниці, що завдало їй майнової шкоди у великих розмірах (кримінальне провадження №0006478). Орган досудового розслідування Черкаський відділ поліції ГУ НП в Черкаській області.

Відповідно до договору купівлі-продажу №7141/2016/191510 від 16.11.2016р. Територіальним сервісним центром МВС 7141 РСЦ МВС в Черкаській області оформлено договір між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 , який діє на підставі доручення продавця про те, що вона продала, а ОСОБА_2 придбав транспортний засіб автомобіль марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , білого кольору, свідоцтво про реєстрацію САТ НОМЕР_7 , н/з НОМЕР_2 , зареєстрований за продавцем 26.10.2013р. підрозділом МВС ВРЕР м.Сімферополь, Сімферопольського та Бахчисарайського районів. Вартість ТЗ становить 30000грн.00коп.

Крім того, за дослідженими матеріалами справи, вбачається, що 07.11.2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. посвідчено довіреність про те, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 на здійснення ряду повноважень, в т.ч. з питань розпорядження, експлуатації та користування належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1 автомобілем марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , білого кольору, н/з НОМЕР_2 , дата реєстрації 26.10.2013р. Центром ДАІ 0101. Крім того, надані права щодо укладення договорів купівлі-продажу ТЗ, одержання належних ОСОБА_1 від відчуження ТЗ коштів тощо.

Строк дії довіреності до 07.11.2017р. без права передоручення повноважень третім особам.

Відповідно до реєстраційної картки ТЗ 16.11.2016р. проведена реєстрація ТЗ автомобілем марки ISUZU NQR 70P, 2007р. випуску, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , білого кольору (попередній знак НОМЕР_2 та свідоцтво НОМЕР_1 ) та видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_8 ОСОБА_2 , як власнику цього транспортного засобу н/з НОМЕР_3 . Перереєстрація відбулась на підставі договору КП, укладеного в ТСЦ №7141/2016/191510 від 16.11.2016р.

Крім того, за даними бази МВС, вказаний транспортний засіб перебуває у розшуку (угон), що підтверджується даними картки угону України. Постановка на облік відбулась 16.11.2016р. 00:00:00, Черкаський ВП ГУ НП в Черкаській області, кримінальне провадження №0008976.

Відповідно до інформації скарги ОСОБА_2 від 31.07.2017р. до прокуратури Черкаської області та даних листа заступника керівника Черкаської місцевої прокуратури від 23.08.2017р., 17.11.2016р. до ЄРДР внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ст.289 ч.3 КК України і досудове розслідування здійснюється Черкаським ВП ГУ НП в Черкаській області. Кримінальне провадження порушене на підставі заяви ОСОБА_2 з приводу незаконного заволодіння (угон) вказаного вище ТЗ.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №1/1111 від 27.04.2018р., складеного та наданого експертом ОСОБА_7 на підставі постанови слідчого ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0006478 від 10.08.2017р., підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 в графі: «Текст цієї довіреності перед підписанням прочитаний і погоджений мною. Підпис» у довіреності серії НВА 764285 від 07.11.2016р. (посвідченої 07.11.2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер у реєстрі нотаріальних дій 2672) виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (особами).

При цьому, зазначено, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, про що наявний його підпис, а також він має кваліфікацію судового експерта з правом проведення почеркознавчої експертизи, вищу юридичну освіту, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За змістом позовної заяви, позивач ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля №7141/2016/191510 від 16.11.2016р. і вказує на те, що вона не уповноважувала ОСОБА_3 на укладення від її імені вказаного договору, не підписувала довіреність від 07.11.2016р., на підставі якої ОСОБА_3 від її імені уклав вказаний договір.

Дані обставини підтверджуються доказами, наданими позивачем, та дослідженими в судовому засіданні, зокрема, довіреністю від 07.11.2016р., договором купівлі-продажу від 16.11.2016р., висновком експерта №1/1111 від 27.04.2018р., складеного у рамках кримінального провадження №0006478.

При цьому, суд вважає, безпідставними доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що цей висновок експертизи є неналежним та недопустимим доказом.

Так, як вже зазначалось, судово-почеркознавча експертиза проводилась у кримінальному провадженні на підставі постанови слідчого Бойко А.С. та містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні.

Як на думку суду, висновок експерта №1/1111 від 27.04.2018р. є допустимим доказом, враховуючи норми ст. 78 ЦПК України і відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України. Також, слід зазначити, що відповідно до витягу з ЄРДР, який складений 03.12.2018р., досудове розслідування у кримінальному провадженні №0006478 здійснюється слідчим Черкаського ВП ГУ НП в Черкаській області Бойко А.С. Крім того, саме слідчим Бойко А.С. на запит адвоката Мовчана О.М. 27.12.2019р. за №18921/46-19 надані копії матеріалів цього кримінального провадження, учасником якого є і ОСОБА_1 . Копії матеріалів кримінального провадження належним чином посвідчені самим слідчим, в т.ч. довіреність від 07.11.2016р., договір купівлі-продажу від 16.11.2016р. і вказаний висновок експерта. Питання про їх прийняття вирішено судом під час підготовчого провадження по цивільній справі, що розглядається.

Крім того, підстав вважати, що ці докази одержані з порушенням закону, а саме, що представник позивача адвокат Мовчан О.М. розголосив відомості досудового розслідування за кримінальним провадженням, немає, оскільки, знову ж таки, відповідні матеріали були надані слідчим, який здійснює досудове розслідування кримінального провадження №0006478 на клопотання адвоката, про що ним зазначено у листі від 27.12.2019р.

Також слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 та його представник, заперечуючи проти, зокрема, - висновку експерта, не надали доказів на його спростування, не скористалися правом заявити клопотання про призначення відповідної експертизи у цій цивільній справі, не поставили перед судом питання про виклик в судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу.

При цьому, судом враховуються висновки Верховного Суду України, що викладені у постанові від 05.02.2020р. у справі №461/3675/17.

Що стосується доводів сторони відповідача про те, що свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1 , акт технічного огляду ТЗ, заява №9911984 від 01.09.2016р., висновок експертного дослідження від 01.09.2016р. та інш. також не є допустимими доказами, оскільки при їх подачі до суду позивачем, через представника адвоката Мовчана О.М., порушено порядок засвідчення копій цих документів, що визначений Національним стандартом України, який затверджено Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003р., то суд зазначає наступне: цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: - органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; - підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (далі - організацій).

Отже, жодного посилання у ДСТУ 4163-2003 на те, що передбаченим у НСУ чином повинні засвідчувати копії документів фізичні особи, немає. Слід зазначити, що законодавством України не регламентований порядок засвідчення копій документів фізичними особами, а тому вимагати від позивача вчинення певних дій, які не передбачені законодавством, не допустимо.

Крім того, висновки постанови ВС від 11.07.2018р. у справі №904/8549/17, на які посилається представник відповідача адвокат Сененко К.С., не можуть бути застосовані по цій цивільній справі, оскільки вони прийняті за результатами розгляду господарської справи, учасниками якої є лише юридичні особи.

При подачі позову позивачем ОСОБА_1 у додатку до позову зазначено, що разом із позовом надаються копії цих документів. Ці копії засвідчені підписом адвоката Мовчана О.М., про що він підтвердив в судовому засіданні. Крім того, ряд копій документів надані адвокату Мовчану О.М. на його клопотання слідчим Черкаського ВП ГУ ГП в Черкаській області Бойко А.С. за матеріалами кримінального провадження №0006478, які ним належним чином засвідчені. Ці докази прийняті судом під час підготовчого провадження, є допустимими доказами, оскільки містять інформацію, яка відноситься до предмету доказування по цій цивільній справі.

Також слід звернути увагу, що у заяві ОСОБА_1 , яка посвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Рій К.Ю. від 11.02.2020р. (реєстр №127), остання зазначила, що всі факти, необхідні для повного та всебічного розгляду справи, викладені у позовній заяві; вважає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми діями позбавили її приватного права на автомобіль; будь-яких доручень на продаж автомобіля вона не надавала та договорів купівлі-продажу цього ТЗ не підписувала; осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знає і не спілкувалася з ними; у повному обсязі підтвердила повноваження свого адвоката Мовчана О.М. щодо її представництва в суді.

Що стосується доводів представника відповідача про відсутність повноважень адвоката Мовчана О.М. представляти інтереси позивача ОСОБА_1 , як такі, що дають підстави для відмови у задоволенні позову, то вони вже були предметом дослідження та перевірки під час вирішення питання про відкриття провадження по справі та під час підготовчого провадження і є такими, що не знайшли свого підтвердження.

Крім того, ухвалою суду від 19.02.2020р. у задоволенні заяви представника ОСОБА_9 про залишення позову без розгляду, оскільки як вважала, адвокат Мовчан О.М. не може подавати від імені позивача цю позовну заяву, відмовлено.

Також, відсутні підстави вважати, що відсутній предмет спору, про що вказує представник відповідача адвокат Сененко К.В., враховуючи, що ухвалою суду від 19.02.2020р. відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Різника Ю.С. про закриття провадження по справі, на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Отже, судом встановлено обставини про те, що позивач ОСОБА_1 не підписувала довіреність від 07.11.2016р., і відповідно не укладала договір купівлі-продажу автомобіля від 16.11.2016р., а тому слід вважати, що вона не погоджувала істотних умов цього договору.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020р. справа №145/2047/16 констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, відповідно до п.8 постанови Пленуму Веховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Таким чином, з врахуванням викладених обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №7141/2016/191510 від 16.11.2016р. не підлягають до задоволення, оскільки даний правочин фактично не був вчинений (договір не є укладеним), за умов відсутності волі однієї зі сторін позивача ОСОБА_1 , за відсутності відповідної фіксації волевиявлення у письмовій формі договору та інших документах (в даному випадку - довіреності), а також за відсутності підтвердження наміру сторін і їх ідентифікації за допомогою підпису.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.

У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Отже, в цьому випадку, суд вважає помилковими посилання позивача у позові на норми цивільного закону - ст.ст. 388, 215, 216, 387 ЦК України, оскільки вони не підлягають до застосування за даними спірними правовідносинами, а тому судом застосовуються інші норми законодавства.

Що стосується позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на транспортний засіб автомобіль марки ISUZU NQR 70P, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , то як на думку суду, позивачем обрано вірний спосіб захисту її порушених прав та інтересів.

Так, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Незважаючи на те, що відповідачем не визнається належним доказом свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , копія якого надана позивачем разом із позовом, відомості про ОСОБА_1 , як власника транспортного засобу автомобіля марки ISUZU NQR 70P, зазначені у реєстраційній картці ТЗ, що надана до суду третьою особою, актом технічного огляду ТЗ від 01.09.2016р., наданого позивачем. Крім того, під час розгляду справи встановлено факт втрати позивачем оригіналу вказаного свідоцтва про реєстрацію ТЗ, внаслідок чого вона зверталася 01.09.2016р. до Центру 7141 із заявою про проведення відповідної перереєстрації саме з цієї причини.

Також під час розгляду справи представник позивача зазначив, що транспортний засіб знаходиться у позивача, але відсутній оригінал свідоцтва про реєстрацію ТЗ внаслідок його втрати. Крім того, фактично й сам відповідач, вважаючи, що договір купівлі-продажу ТЗ відбувся 16.11.2016р. і він, як добросовісний набувач придбав його саме у ОСОБА_1 , тобто, таким чином визнав обставини належності автомобіля попередньому власнику, - позивачеві. Жодних відомостей та будь-яких підтверджень належності автомобіля іншій особі, окрім як ОСОБА_1 , стороною відповідача не повідомлено та не надано.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340).

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний нею спосіб, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на транспортний засіб, підлягають до задоволення, оскільки, незважаючи на те, що автомобіль знаходиться у неї, про що зазначено її представником в судовому засіданні, але відсутність у позивача правовстановлюючого документу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також невизнання факту належності ТЗ позивачеві відповідачем ОСОБА_2 , який вважає себе добросовісним набувачем, - позбавляє її можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Крім того, як похідні, підлягають до задоволення і вимоги про скасування запису про реєстрацію автомобіля та про право власності на автомобіль марки ISUZU NQR 70P, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , зареєстрованого за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №7141/2016/191510 від 16.11.2016р. Так, відсутність згоди ОСОБА_1 для визнання правочинів довіреності від 07.11.2016р., договору купівлі-продажу автомобіля від 16.11.2016р., не дає підстав для здійснення сервісним центром МВС реєстрації особи ОСОБА_2 , як власника спірного транспортного засобу.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України та з врахуванням заяв представників сторін, суд вважає за необхідне встановити представнику позивача адвокату Мовчану О.М. та представнику відповідача адвокату Сененко К.В. строк до 04 січня 2021 року для подання доказів щодо розміру понесених ними судових витрат.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати запис про право власності на автомобіль марки ISUZU NQR 70P, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 , зареєстрованого за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №7141/2016/191510 від 16.11.2016р.

Визнати за ОСОБА_1 (код НОМЕР_9 , АДРЕСА_1 ) право власності на транспортний засіб - автомобіль марки ISUZU NQR 70P, рама № НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_5 .

В іншій частині вимог відмовити.

Встановити представнику позивача адвокату Мовчану О.М. та представнику відповідача адвокату Сененко К.В. строк до 04 січня 2021 року для подання доказів щодо розміру понесених ними судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складений 11.01.2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька