Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року м.Київ

справа № 753/4076/16-ц

провадження № 61 -7520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. 0.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про повернення попередньої оплати за простроченим договором поставки.

Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2013 року між сторонами було укладено договір поставки № 004, згідно умов якого, відповідач зобов`язався передати у власність позивачу дошку паркетну односмужну трьохшарову марки WP CHARISMA PLANK в кількості 169 кв.м виробництва Австрійського підприємства Weitzer Parkett GmbH Co KG.

Відповідач одержав 102 358,70 грн попередньої оплати за паркетну дошку марки WP CHARISMA PLANK виробництва Weitzer Parkett в кількості 169 кв.м загальною вартістю 144 913,28 грн та зобов`язався передати її у власність позивачу до 10 квітня 2013 року. У встановлений договором строк товар у власність позивача передано не було. Гарантійним листом від 21 серпня 2013 року відповідач підтвердив свої зобов`язання за договором та зобов`язався передати товар не пізніше 31 серпня 2013 року, але свої зобов`язання не виконав, що є підставою для стягнення пені відповідно до пункту 5.2. договору в розмірі 1 % від суми договору за кожен день прострочення. Відповідач отримав грошові кошти в рахунок попередньої оплати за договором, фактично користувався цими грошовими коштами, а тому має сплатити проценти за користування ними. Договором не встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами, тому відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача позивач просить стягнути три проценти річних та інфляційні втрати за 1 047 днів користування грошовими коштами, які було сплачено в рахунок попередньої оплати за договором.

ОСОБА_3 просив повернути йому суму попередньої оплати у розмірі 102 358,70 грн за договором поставки № 004, який укладено 15 лютого 2013 року із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , стягнути з останнього пеню за договором у розмірі 234 759,60 грн, три проценти річних за користування грошовими коштами в розмірі 8 808,46 грн та суму інфляційного збільшення боргу в розмірі 80 863,37грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору поставки, договір не був підписаний позивачем та у ньому не підтверджено належним чином підпис відповідача, або особи, яка діяла від його імені за дорученням.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму передоплати в розмірі 102 358,70 грн, пеню в сумі 50 000,00 грн, а всього - 152 358,70 грн.

Стягнуто з суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 523,58 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини з договору купівлі-продажу товару, які регулюються нормами зобов`язального права (Глава 54 ЦК України), а оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, не передав покупцеві товар, то він повинен повернути позивачу предоплату, яка була внесена згідно накладної від 15 лютого 2013 року № 004 з урахуванням пені, розмір якої встановлено договором, та яка апеляційним судом відповідно до правил частини третьої статті 551 ЦК України була зменшена.

Що стосується вимог позивача про стягнення 3 % річних за невиконання відповідачем зобов`язання та суму інфляційного збільшення боргу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України передбачена за порушення грошового зобов`язання, а такі правовідносини між сторонами відсутні.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

06 грудня 2017 року ФОП ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про укладення між сторонами 15 лютого 2013 року договору поставки, що також підтверджено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Апеляційним судом надано неправильну оцінку гарантійному листу, оскільки особисто відповідач його не підписував. ОСОБА_5 не мав ніяких повноважень на укладення договорів. Накладна від 15 лютого 2013 року №004 не є доказом здійснення позивачем попередньої оплати замовлення, що також встановлено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Відповідно до розділу 6 «Прикінцеві положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 року, № 31, стаття 545), опублікованим у газеті «Голос України».

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від ЗО листопада 2017 року «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного

процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду та призначено судді-доповідачу - Олійник А. С. та визначено суддів, які входять до складу колегії: Усик Г. І., Кузнєцов В. 0.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дарницького районного суду міста Києва.

У лютому 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

14 липня 2020 року касаційну скаргу разом із матеріалами справи передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві - Петрову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду у складі п`яти суддів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ

ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ФОП ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи

Позивач звертався до суду з позовом про повернення попередньої оплати за простроченим договором поставки у вересні 2013 року (справа № 753/16215/13).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 лютого 2014 року у задоволенні позову відмолено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму попередньої оплати в розмірі 102 358,70 грн, пеню 50 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних від 18 березня 2015 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 лютого 2014 року та рішення Апеляційного суд міста Києва від 23 липня 2014 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року вказана справа була залишена без розгляду.

За умовами договору поставки № 004 від 15 лютого 2013 року, копія якого міститься в матеріалах справи, продавець зобов`язувався передати товар покупцю до 10 квітня 2013 року на складі продавця, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У разі невиконання або неналежного виконання продавцем своїх зобов`язань по поставці товару, які зазначені в пункті 4.1.1 цього договору, останній сплачує покупцеві пеню в розмірі 1 % від ціни договору, яка зазначена в пункті 2.2 за кожен день прострочення.

Як на підставу наявності договірних відносин, позивач посилається на гарантійний лист від 21 серпня 2013 року.

Зі змісту листа вбачається, що СПД ОСОБА_2 підтверджує свої зобов`язання по договору поставки № 004 від 15 лютого 2013 року і зобов`язується передати товар покупцеві - 31 серпня 2013 року. СПД ОСОБА_2 зобов`язувався повідомити час поставки товару на митний термінал в Україні. Здійснення ОСОБА_6 передоплати в сумі 9 500,00 Євро 15 лютого 2013 року підтверджувалось накладною № 004.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини з договору купівлі- продажу товару, які регулюються нормами зобов`язального права (Глава 54 ЦК України), а оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, не передав покупцеві товар, то він повинен повернути позивачу предоплату, яка була внесена згідно накладної від 15 лютого 2013 року № 004 з урахуванням пені, розмір якої встановлено договором, та яка апеляційним судом відповідно до правил частини третьої статті 551 ЦК України була зменшена.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується Верховний Суд.

Частиною третьою статті З ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних

прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої-другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга стаття 693 ЦК України).

У пунктах 75-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено висновок про те, що «Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами».

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що 15 лютого 2013 року між сторонами було укладено договір поставки, на виконання вимог якого, позивачем було перераховано кошти, що підтверджується накладною № 004 від 15 лютого 2013 року. При цьому, відповідач гарантійним листом підтвердив свої зобов`язання за вказаним договором поставки, проте не виконав умови договору, не поставив товар, який був предметом договору поставки. Апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача предоплату, яка була внесена згідно накладної від 15 лютого 2013 року № 004 з урахуванням пені, розмір якої встановлено договором, та яка апеляційним судом відповідно до правил частини третьої статті 551 ЦК України була зменшена.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті

сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування правомірності правочину. Навпаки, сторонами визнавався факт укладення між сторонами договору поставки.

За вказаних обставин, аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не мав права стягувати кошти з відповідача на користь позивача, оскільки між ними не існувало ніяких договірних відносин, так як відповідач не підписував ніяких договорів є безпідставними, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, а матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується часткове виконання умов договору, що свідчить про його укладеність.

Аналіз положень частини четвертої статті 42 Конституції України надає підстави для висновку, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, яка звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

А тому ризик на видачу належних документів, які не відповідають вимогам закону покладено на юридичну особу, в даному випадку на ФОП ОСОБА_2 .

Таким чином, аргументи відповідача про те, що апеляційним судом надано неправильну оцінку гарантійному листу, оскільки особисто відповідач його не підписував, а ОСОБА_5 не мав ніяких повноважень на укладення договорів, є безпідставними, оскільки факт укладення між сторонами правочину встановлено та не заперечувалось сторонами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційної цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв