ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5557/16-ц Номер провадження 22-ц/814/2363/20Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року (ухвалене суддею Савченко Л.І., повний текст рішення складено суддею 04 вересня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробничий інститут «Земресурс», Автогаражний колектив «Енергія» про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року Автогаражний колектив «Енергія», ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Полтавської міської ради в особі управління земельних ресурсів та земельного кадастру, третя особа - ТОВ Науково-виробничий інститут «Земресурс», про визнання неправомірною бездіяльності Управління земельних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради, що полягає у неналежному розгляді заяв щодо надання висновку про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м.; зобов`язання Управління земельних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради розглянути в межах компетенції заяву та надати ТОВ НВІ «Земресурс» висновок про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м.; стягнення із Управління земельних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради 50 000 грн. моральної шкоди на користь ОСОБА_1 понесеної у зв`язку із порушенням його громадянських прав та свобод.

В обґрунтування позову зазначено, що наприкінці 2012 року вісім членів авто гаражного колективу «Енергія» здали в експлуатацію закінчені будівництвом індивідуальні гаражі, побудовані ними. Дані гаражі побудовані за рішенням Октябрського райвиконкому м. Полтави, належно розроблені проекти гаражів були затверджені в Управлінні з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, місце їхнього розташування на території за адресою: АДРЕСА_1 було погоджене тим же Управлінням з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, будівництво здійснювалося спеціалізованою будівельною організацією, про початок та закінчення будівництва були здані декларації та інспекції ДАБК, ці декларації зареєстровані в Єдиному державному реєстрі, а самі об`єкти прийняті в експлуатацію. Полтавська міська рада та її управління неодноразово відмовлялися вирішувати питання про виділення земельної ділянки як до, так і після будівництва. Рішенням сесії Полтавської міської ради 23 квітня 2015 року було відмовлено АК «Енергія» та членам колективу у виділенні земельної ділянки. Однак рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року вказане рішення Полтавської міської ради скасоване, зобов`язано Полтавську міську раду прийняти рішення про надання АК «Енергія» дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку під розміщення 8 гаражів за адресою: АДРЕСА_1 . Не зважаючи на судові рішення, прийняті на користь АК «Енергія» та забудовників, Полтавська міська рада чинить перешкоди у виділенні земельної ділянки. На звернення позивача, в порушення вимог ст. 123 ЗК України, впродовж місячного строку з дня реєстрації клопотання орган місцевого самоврядування не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або відмову у його наданні, тому АК «Енергія» 13 жовтня 2015 року уклав договір із ТОВ НВІ «Земресурс» на виготовлення проекту землеустрою. В межах виконання вказаного договору, ТОВ НВІ «Земресурс» звернувся до Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру щодо надання висновків про наявність планувальних обмежень та сервітутів на земельну ділянку, площею 235 кв.м., на яку відбувається розробка проекту землеустрою. Однак, відповідач листом від 02.12.2015 року з посиланням на скасоване рішення сесії Полтавської міської ради від 23 квітня 2015 року та від 30.06.2016 року відмовив у наданні таких висновків. Вважає, такі дії протиправними та такими, що спричинили йому моральної шкоди, тому звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2019 року провадження по справі закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Роз`яснено позивачеві право звернутися з позовом у порядку господарського судочинства (а.с.306-308 том 1).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2019 року в частині закриття провадження за позовними вимогами ОСОБА_1 скасовано, цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради в особі управління земельних ресурсів та земельного кадастру, третя особа - ТОВ Науково-виробничий інститут «Земресурс», про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, направлено для продовження розгляду до Октябрського районного суду м. Полтави ( том 2 а.с. 46-50).

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Автогаражний колектив «Енергія» (том 2 а.с.66-67).

Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року замінено відповідача Полтавську міську раду в особі управління земельних ресурсів та земельного кадастру на належного відповідача Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру (том 2 а.с.98-99).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробничий інститут «Земресурс», Автогаражний колектив «Енергія» про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано неправомірною бездіяльність Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, що полягає у неналежному розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого інституту «Земресурс» щодо надання висновку про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м.

Зобов`язано Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру розглянути в межах компетенції заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого інституту «Земресурс» та надати висновок про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру на користь держави судовий збір у сумі 1 102 грн. 40 коп. Решту судового збору у сумі 551 грн. 20 коп. віднесено на рахунок держави.

З вказаним рішенням суду не погодилося Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохало скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно встановлено обставини справи, та неправильно оцінено наявні в матеріалах справи докази.

Зокрема вказує, що позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з вказаним позовом вказував, що він являється членом Автогаражного колективу «Енергія», проте члени цього кооперативу за змістом статуту не наділені повноваженнями на представництво в органах державної влади, зокрема у суді інтересів колективу. Крім того на момент винесення рішення позивач не є членом кооперативу та не має у власності гараж в даному кооперативі. Зазначає, що у матеріалах справи не містяться відомості існування у позивача ОСОБА_1 з Автогаражним колективом «Енергія» повноважень у правовідносинах стосовно діяльності колективу. Тому, доводи ОСОБА_1 щодо існування у позивача фізичної особи правосуб`єктності як члену Автогаражного колективу «Енергія» у правовідносинах вказаної юридичної особи з органами державної влади та органами місцевого самоврядування є надуманими та безпідставними. Вказує, що позивач ОСОБА_1 визнав ту обставину, що він особисто із заявою про надання висновку про обмеження прав на земельну ділянку і наявні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування гаражів до Полтавського міського управління земельних ресурсів - ніколи не звертався. Крім того зазначив, що у липні 2016 року позивачі автогаражний колектив «Енергія» та ОСОБА_1 з цим самим предметом спору вже звертались до суду, але до відповідача управління з питань містобудування та архітектури. Так, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09.11.2016 року у справі №554/5556/16-ц у задоволенні відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 відмовлено, а провадження за позовною заявою Автогаражного колективу «Енергія» про визнання діяння незаконним, зобов`язання вчинити дії закрито, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні позивач, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, та беручи до уваги те, що сторони погодилися з рішенням місцевого суду в інших частинах прийнятих за наслідками розгляду пред`явленого позову, а тому рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року перевіряється лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача,у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України та роз`яснень які містяться у п.п.14-15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно договору оренди землі від 16 лютого 2012 року автогаражний колектив «Енергія» орендує земельну ділянку площею 3770 кв. м для експлуатації та обслуговування гаражів, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Даний договір є строковий та укладено на термін з 8 грудня 2011 року по 8 грудня 2016 року.

У зв`язку з закінченням будівництва та введенням в експлуатацію восьми гаражів площа земельної ділянки автогаражного колективу збільшилася на 235 кв.м., що і стало підставою неодноразових звернень позивачів до Полтавської міської ради для надання дозволу на розробку технічної документації на вищезазначену земельну ділянку. Одним із власників вказаних гаражів був позивач.

Автогаражний колектив «Енергія» листом від 15 лютого 2015 року звернувся до Полтавської міської ради з проханням про надання дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 235 кв.м.

Рішенням Полтавської міської ради від 23 квітня 2015 року автогаражному колективу «Енергія» відмовлено у виділенні додаткової земельної ділянки для 8 гаражів по АДРЕСА_2 .

Вказане рішення було оскаржено кооперативом та ОСОБА_1 до адміністративного суду. Вказані обставини встановлені постановою Октябрського районного суду м.Полтави від 27 серпня 2015 року (справа № 554/8350/14-а), яка набрала законної сили 09 грудня 2015 року, а тому не потребують доказування.

Даною постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року (справа № 554/8350/14-а) скасовано рішення Полтавської міської ради сорок дев`ятої сесії шостого скликання від 23 квітня 2015 року «Про розгляд звернення Автогаражного колективу «Енергія», зобов`язано Полтавську міську раду прийняти рішення про надання Автогаражному колективу «Енергія» дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку під розміщення 8 (восьми) індивідуальних гаражів загальною площею 235 кв.м за адресою АДРЕСА_2 (а.с.9-11 том 1).

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року залишено без змін (том 1 а.с.12-16). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 квітня 2016 року вказані судові рішення залишено без змін (том 1 а.с.24-28).

13.10.2015 року між Автогаражним кооперативом «Енергія» в особі голови правління Галая О.В. (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю науково виробничий інститут «Земресурс» (виконавець) укладено договір про розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, відповідно до якого виконавець зобов`язався виконати з дотриманням вимог законодавства проектно вишукувальні роботи з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а замовник прийняти та оплатити виконані роботи (а.с. 7-8).

24.11.2015 року за вих. № 984 ТОВ НВІ «Земресурс» звернувся до начальника Полтавського міського управління земельних ресурсів і земельного кадастру Трегубова Ю.О. з проханням виготовити висновок щодо надання земельної ділянки АК «Енергія» за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0235 га (для колективного гаражного будівництва) (а.с. 19).

02.12.2015 року за №01040107/2338 Полтавське міське управління земельних ресурсів і земельного кадастру повідомило, що Полтавською міською радою рішенням сорок дев`ятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 23 квітня 2015 року відмовлено Автогаражному колективу «Енергія» у виділенні додаткової земельної ділянки за вказаною адресою для розміщення 8-ми гаражів. Питання про надання висновку щодо зазначеної земельної ділянки буде розглянуте управлінням у разі прийняття рішення сесією міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Автогаражному колективу «Енергія», для розміщення 8-ми гаражів, відповідно до вимог статей 123, 134, 186-1 ЗК України (а.с. 20 том 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що Полтавське міське управління в порушення вимог ч.3 ст.123 ЗК України безпідставно відмовило АК «Енергія» у наданні висновку про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м., посилаючись на наявність рішення сорок дев`ятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 23.04.2015 року, яким було відмовлено у виділенні додаткової земельної ділянки для 8-ми гаражів за адресою: АДРЕСА_2 , яке на час звернення було скасовано Октябрським районним судом м. Полтави. Тому, з огляду на викладене суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, а саме визнанні неправомірною бездіяльності Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, що полягає у неналежному розгляді заяви ТОВ НВІ «Земресурс» щодо надання висновку про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути та зобов`язанні відповідача розглянути в межах компетенції заяву ТОВ НВІ «Земресурс» та надати висновок про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004, згідно з яким «охоронюваний законом інтерес» - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного права і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У структурі законного інтересу виділяють два елемента: 1) прагнення суб`єкта користуватися конкретним соціальним благом; 2) звернення в деяких випадках за захистом до компетентних органів. При цьому, інтерес являє собою своєрідну спонукальну потребу, яка змушує потенційного учасника відповідних правовідносин діяти певним чином задля фактичної реалізації свого прагнення отримати конкретне благо, що у разі порушення, невизнання чи оспорювання призводить до можливості вдаватися до судової форми захисту у порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч.2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч.ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є головою Автогаражного колективу «Енергія», а ОСОБА_1 на момент подання позову був членом цього колективу, який відповідно до Статуту є юридичною особою, некомерційною та неприбутковою організацією і відповідно до завдань та характеру діяльності відноситься до обслуговуючих кооперативів, а за напрямками діяльності є гаражним колективом. Колектив створений на добровільних засадах внаслідок об`єднання побутових інтересів фізичних осіб на основі членства власників легкових автомобілів для спільної діяльності по будівництву, утриманню та експлуатації індивідуальних гаражів з метою поліпшення свого економічного стану. Метою діяльності Колективу є спільне на засадах самоврядування, використання земельної ділянки для розміщення та обслуговування індивідуальних гаражів, збудованих кожним членом Колективу за власні кошти. Може бути позивачем та відповідачем у судах.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що як сам Автогаражний колектив «Енергія», так і його члени мають право захищати свої права та інтереси шляхом звернення до суду.

Так, постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року позовні вимоги автогаражного колективу «Енергія», ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії було задоволено.

При розгляді вказаної справи суд прийняв до уваги, що 11.02.2015 року Автогаражний колектив «Енергія» в особі голови правління Галай Р.О. та член колективу ОСОБА_1 зверталися до Полтавської міської ради із заявою про виділення додаткової земельної ділянки для 8- ми гаражів за адресою: АДРЕСА_2 , а отже оскаржуване рішення впливало на права та інтереси позивача ОСОБА_1 як члена цього колективу.

Відповідно до ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно п.1 ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, віднесено до виключних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 3 ст.123 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Із матеріалів справи вбачається, що 13.10.2015 року між Автогаражним кооперативом «Енергія» в особі голови правління Галай Р.О. (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю науково виробничий інститут «Земресурс» (виконавець) укладено договір про розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, відповідно до якого виконавець зобов?язався виконати з дотриманням вимог законодавства проектно вишукувальні роботи з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а замовник прийняти та оплатити виконані роботи.

Також, матеріалами справи встановлено, що Автогаражний колектив «Енергія», так і його члени, зокрема, і позивач ОСОБА_1 , який на момент подачі позову і тривалий час його розгляду був учасником правовідносин, які виникли, є особами зацікавленими в одержанні замовленої кооперативом технічної документації із землеустрою та усуненні порушень закону допущених відповідачем. Не дивлячись на те, що ОСОБА_1 на момент винесення рішення вже не був членом АК «Енергія», та не мав у власності гаражу в даному кооперативі, проте був учасником даних правовідносин з самого початку, оскільки звертався до Полтавської міської ради із заявою про виділення земельної ділянки, то відмова Полтавського міського управління земельних ресурсів і земельного кадастру у наданні висновку щодо обмежень прав на земельну ділянку і наявних сервітутів на земельну ділянку площею 235 кв.м., на момент звернення останнього з позовом напряму порушувала його права як члена кооперативу та власника гаражу, а в подальшому стосується його законних інтересів, як учасника даних правовідносин, так, з огляду на те, що земля є національним багатством, управління яким здійснює відповідач від імені народу України. При цьому зазначені дії відповідача повинні бути законними.

Беручи до уваги викладене, право ОСОБА_1 захистити свої права та інтереси в даному випадку, не зважаючи на те, що він не є стороною договору, перестав бути членом кооперативу та не має право власності на гараж, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, ОСОБА_1 був потерпілим від незаконних дій відповідача, оскільки його права були захищені під час розгляду справи Октябрським районним судом м. Полтави до Полтавської міської ради про скасування рішення сорок дев`ятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 23.04.2015 року, яким було відмовлено у виділенні додаткової земельної ділянки для 8-ми гаражів за адресою: АДРЕСА_2 а-г, оскільки він є членом кооперативу та звертався із заявою про виділення йому земельної ділянки.

Відтак, вимоги позивача про оскарження дій відповідача, обґрунтовано визнані судом першої інстанції, такими, що безпосередньо стосуються прав та інтересів останнього, а тому підлягають судовому захисту. З огляду на викладене, доводи апелянта про не надання жодних доказів порушення прав ОСОБА_1 Полтавським міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру судом спростовуються.

Згідно п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, вимоги позивача ОСОБА_1 в частині визнання неправомірною бездіяльність Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, що полягає у неналежному розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого інституту «Земресурс» щодо надання висновку про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м. є належним способом захисту цивільного права або інтересу позивача.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання неправомірною бездіяльності Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, що полягає у неналежному розгляді заяви ТОВ НВІ «Земресурс» щодо надання висновку про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути та зобов`язанні відповідача розглянути в межах компетенції заяву ТОВ НВІ «Земресурс» та надати висновок про обмеження прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути на земельну ділянку, площею 235 кв.м.

Разом з цим слід зазначити, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржувалося, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 20 листопада 2020 року.

Головуючий суддя : ________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________ Т.В. Одринська ______________ В.П. Пікуль