Справа №431/4079/20
Провадження №2/431/915/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

28 грудня 2020 Старобільський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Кудрявцева І.В.

при секретарі Дубініній О.О.

за участі позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Старобільську Луганської області у залі судових засідань у приміщенні Старобільського районного суду Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВД ФСС України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування свого позову посилається на те, що рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017р. у справі №431/4028/17 його позов задоволено частково, визнано звільнення незаконним та скасовано наказ про звільнення від 24.07.2017р. №01-219-к, поновлено його на посаді начальника відділення ВД ФССНВ в Старобільському районі Луганської області, стягнено з ВД ФССНВ України на його користь компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 01.08. по 05.09.2017р. у сумі 12 514,60грн., 4 648,28грн. за затримку розрахунку при звільненні, 1 000грн. моральної шкоди. Постановою Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 постанову Апеляційного суду Луганської області від 28.03.19р. скасовано, рішення Старобільського районного суду залишено в силі. Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 12.12.2019р. замінено боржника у справі №431/4028/17 з ВД ФССНВ України на ФСС України. Оскільки вимушений прогул тривав з 01.08.2017р. по 18.09.2019р., тому з відповідача має бути стягнено також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.06.2017р. по 18.09.2019р., розмір його середньоденного заробітку встановлено у рішенні Старобільського районного суду від 16.11.2017р. У зв`язку з чим посилаючись на ст.235 КЗпП України, правовий висновок ВС у справі №501/2316/15, ВП ВС у справі №826/808/16, виходячи з розрахунків просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2017р. по 18.09.2019р. у розмірі 181 640,48грн.

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 30.11.2020р. на підставі ст.51 ЦПК України за клопотанням позивачау справі замінено відповідача Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України на належного відповідача Фонд соціального страхування України.

Письмового відзиву на позов від відповідача Фонду соціального страхування України до суду не надходило.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що його поновлено на роботі наказом від 03.12.2020р., просив стягнути з відповідача Фонду соціального страхування України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2017р. по 18.09.2019р. по дату прийняття рішення Верховного Суду, у розмірі 181 640,48грн.

Представник відповідача ФСС України Смолій Ю.В. у судовому засіданні пояснила, що не погоджується з позовною заявою, оскільки позивачем неправильно застосовано положення ч.2 ст.235 КЗпП України, вважала, що час вимушеного прогулу закінчився датою винесення рішення Старобільського райсуду 16.11.2017р. і період після 16.11.2017р. є затримкою виконання рішення суду, що є іншим позовом до якого позовна давність встановлена і є предметом розгляду іншої справи. Розрахунок вимушеного прогулу за період з 06.09.17 по 16.11.17 за 50 робочих днів у сумі 17 878грн. вважала обґрунтованим, а за період після 16.11.2017р. розрахунок вважала необґрунтованим оскільки це затримка виконання рішення, просила відмовити в позові в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.11.17 по 18.09.19р. Підтвердила, що позивача поновлено на роботі наказом Фонду від 03.12.2020р.

Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Відповідно до ксерокопії трудової книжки (а.с.9) ОСОБА_1 звільнений 31.07.2017р. у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці п.6 ст.36 КЗпП України, наказ від 24.07.2017р. №01-219-к.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017р. (а.с.11-14) позов ОСОБА_1 до УВД ФСС України в Луганській облсті, ВД ФССНВ України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задоволено частково, визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним, скасовано наказ про його звільнення за № 01-219-к від 24.07.2017 року виданий ВД ФССНВ України в особі Голови комісії з припинення директора С. Лапчик, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ВВД ФССНВ України в Старобільському районі Луганської області, стягнено з ВД ФССНВ України на користь ОСОБА_1 компенсацію за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 року по 05.09.2017 року у сумі 12514грн. 60коп., відшкодування несвоєчасного розрахунку зі звільненим працівником за тринадцять днів в сумі 4648грн. 28 коп., моральну шкоду у сумі 1000грн. Про допуск до негайного виконання у рішенні не зазначено, у рішенні встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 357грн. 56коп. Рішення набрало законної сили 18.09.2019р.

Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.09.2019р. (а.с.15-20) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано постанову Апеляційного суду Луганської області від 28.03.2018р., якою скасовано рішення Старобільського райсуду та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ; рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017р. залишено в силі.

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 12.12.2019р. (а.с.21-22) замінено боржника у справі №431/4028/17 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ВВД ФССНВ України у Старобільському районі Луганської області, стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 по 05.09.2017 у сумі 12514грн. 60коп., відшкодування несвоєчасного розрахунку зі звільненим працівником за тринадцять днів в сумі 4 648грн. 28коп.,відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 грн., з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на Фонд соціального страхування України .

Додатковим рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 17.03.2020р. (а.с.118) доповнено рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до УВД ФСС України в Луганській області, ВД ФССНВ України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, та зазначено, що поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Старобільському районі Луганської області з 01 серпня 2017 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У зв`язку з чим суд на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України вважає доведеним, що звільнення ОСОБА_1 з 31.07.2017р. відбулось без законної підстави, оскільки ця обставина встановлена рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017р. та постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.09.2019р. (а.с.а.с.11-14, 15-20), а також на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України суд вважає доведеною ту обставину, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі видано ФСС України 03.12.2020р., про що у судовому засіданні підтвердили позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ФСС України Смолій Ю.В. і у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини і добровільності її визнання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.08.2020р. у справі №501/2316/15-ц провадження № 61-37956св18.

Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ч.1 ст.431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст.273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.419 ЦПК України, постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Таким чином, оскільки рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017р. в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі не допускалось до негайного виконання, оскаржувалось в апеляційному та касаційному порядку і набрало законної сили 18 вересня 2019 року з моменту прийняття постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, що підтверджується дослідженими матеріалами справи (а.с.а.с.11-14, 15-20), у зв`язку з чим обов`язковість виконання цього рішення, у тому числі в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі, виникла відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України, ч.1 ст.18 ЦПК України з 18.09.2019р.

Таким чином у судовому засіданні було достовірно встановлено, що порушення трудових прав працівника вимушений прогул позивача ОСОБА_1 у зв`язку з його незаконним звільненням 31.07.2017р. тривав до 18 вересня 2019 року до моменту поновлення таких прав позивача ОСОБА_1 відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України, ч.1 ст.18 ЦПК України, а тому відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України позивачу ОСОБА_1 підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 06.09.2017р. по 18.09.2019р., а посилання представника відповідача ФСС України Смолій Ю.В. на те, що час вимушеного прогулу закінчився датою винесення рішення Старобільського райсуду 16.11.2017р. і період після 16.11.2017р. є затримкою виконання рішення суду, є необґрунтованими та спростовуються вищезазначеними встановленими у судовому засіданні обставинами справи.

Визначаючи належний до стягнення розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 06.09.2017р. по 18.09.2019р. суд, виходячи з встановленого рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16.11.2017р., яке залишено в силі Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.09.2019р. (а.с.а.с.11-14, 15-20) розміру середньоденного заробітку позивача у сумі 357,56грн. та кількості робочих днів за період з 06.09.2017р. по 18.09.2019р., вважає, що середній заробіток позивача за зазначений період становить 181 640,48грн (357,56грн. Х 508 днів = 181 640,48), та оскільки у судовому засіданні не встановлено обставин того, що заява ОСОБА_1 про поновлення на роботі розглядалась більше року з його вини, а також приймаючи до уваги, що відповідачем Фондом соціального страхування України та його представником Смолій Ю.В. не заявлялось про застосування строку позовної давності до цієї позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, а відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуза період з 06.09.2017р. по 18.09.2019р. у сумі 181 640 гривень 48 копійок є законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі 1 816,40 грн.

Керуючись ст.235 КЗпП України, ст.ст.11-13, 141, 263-265,268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Фонду соціального страхування Українина користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулуза період з 06.09.2017р. по 18.09.2019р. у сумі 181 640 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот сорок) гривень 48 копійок.

Стягнути з Фонду соціального страхування Українисудові витрати у дохід держави у сумі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 31.12.2020р.

Суддя І.В. Кудрявцев