КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 361/675/19

провадження № 22-ц/824/1331/2020

20 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Примушку О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року у складі судді Селезньової Т. В.,

встановив:

28.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який неодноразову уточнював, посилаючись на ті підстави, що 27 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у власність грошові кошти в сумі 59 500 доларів США.

Передання коштів та їх отримання відповідачем підтверджується розпискою.

Відповідач зобов`язався повернути кошти 27.02.2016, проте свого зобов`язання не виконав, кошти в повному обсязі не повернув.

Зазначив, що відповідачем за період з 14.03.2017 по 15.09.2018 повернуто грошові кошти в сумі 41 450 грн, що еквівалентно 1 473,68 доларів США.

Основна сума боргу становить 58 026, 32 ( 59 500 -1473,68) доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.02.2016 становить 1 581 135,98 грн.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20.05.2019, просив суд стягнути з відповідача на його користь 2 364 538,03 грн, з яких: 1 581 135,98 грн - основна заборгованість по розписці; 136 563,35 грн - 3% річних, нарахованих за період з 28.02.2016 по 28.01.2019; 646 838,70 грн - втрати від інфляції.

Також просив відшкодувати судові витрати по справі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 026,32 долари США боргу, 136 563,35 грн - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що суд вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимогу, яка не була заявлена позивачем в порядку, визначеному процесуальним законом. Позивачем під час розгляду справи не подавалася заява про зміну предмету позову, вказане питання судом не вирішувалося. Однією із вимог, яка не змінювалася, було стягнення грошових коштів за користування позикою, а судом було стягнуто суму грошових коштів боргу.

Також зазначив, що судом було встановлено, що під час написання розписки 27 листопада 2015 року ОСОБА_1 не передавав грошові кошти ОСОБА_2 . Вказана розписка не містить умови про отримання 59 500 доларів США в борг, а тому не може підтверджувати боргове зобов`язання. У зв`язку з тим, що борг за договором позики від 27.05.2011 був повністю погашений, ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 оригінал цієї розписки, яка була надана відповідачем для огляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Свої доводи мотивує тим, що розпискою від 27.11.2015 р., яку позичальник видав позикодавцю в межах виконання грошових зобов`язань за раніше укладеним договором позики, він підтвердив наявність у нього невиконаного грошового зобов`язання, визнав розмір боргу за договором позики, який сторони за взаємною згодою визначили станом на вказану у розписці дату 27.11.2015 р. у сумі 59 500 доларів США. Отже між сторонами виникли правовідносини на підставі укладеного у 2011 році договору позики.

Розписка від 27.11.2015 р. написана позичальником власноручно, в ній чітко визначено розмір наявного грошового зобов`язання та зобов`язання щодо повернення позики («взяв до …»).

Відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови у позові, оскільки складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти.

Крім того, відповідачем періодично направлялися грошові кошти позивачу на картковий рахунок в різних сумах, тобто відповідач, частково погашаючи борг по розписці від 27.11.2015 р., визнавав свої зобов`язання щодо повернення позики.

Відповідачем не надано доказів про повний розрахунок між сторонами за договором позики.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Кубрак Ж. Б. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко Г. С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розпискою від 27.11.2015 р. відповідач підтвердив наявність невиконаного грошового зобов`язання за договором позики, укладеним 27.05.2011 р., визнав розмір боргу за договором позики , який сторони за взаємною згодою визначили станом на вказану у розписці дату в розмірі 59 500 доларів США. Посилання відповідача на те, що 27.11.2015 він не позичав у позивача вказану суму, не спростовує наявності у нього грошового зобов`язання у вказаній сумі, визнаного ним станом на день написання розписки, і того, що вказаний борг у нього виник саме з договору позики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.05.2011 р. між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 58 000 доларів США строком на два роки, які зобов`язався повернути до 27.05.2013 р. Кінцевий строк, на який надавалась позика, сторонами продовжено до 27.12.2014 р., сума боргу станом на 28.05.2014 р. останніми визначена в розмірі 55 655 доларів США (а.с.78).

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. У зв`язку з зобов`язанням відповідача добровільно повернути всю суму боргу в розмірі 59 500 доларів США в строк до 27 лютого 2016 року, про що надав власноручно написану розписку, позивач подав до суду заяву про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду (а.с.77).

На підтвердження існування невиконаного грошового зобов`язання станом на 27.11.2015 р. в сумі 59 500 доларів США ОСОБА_2 надав розписку від 27.11.2015 року, оригінал якої знаходиться у позивача. Останній зобов`язався повернути суму боргу в строк до 27.02.2016 року (а.с.7).

Доказів повернення суми позики у вказаний в розписці строк матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що розписка від 27.11.2015 не є доказом укладення договору позики та отримання грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення, є необґрунтованими.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Розписка від 27.11.2015 року містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, строк, на який грошові кошти надавались, дату її написання.

Таким чином, у розписці від 27.11.2015 позичальник визнав борг в сумі 59 500 доларів США, визнав природу боргу та наявне зобов`язання по його поверненню («взяв до…»).

Відсутність у розписці запису про зобов`язання відповідача повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Оскаржуване судове рішення не суперечить наведеному висновку Верховного Суду України.

Відповідачем не спростовано в суді першої інстанції наданий відповідачем розрахунок заборгованості, не надано власного розрахунку у разі наявності будь-яких заперечень з приводу його розміру.

Апеляційна скарга також не містить доводів щодо неправильності наведеного у оскаржуваному рішенні суду розрахунку заборгованості, а тому у вказаній частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Даний спір вирішено судом першої інстанції в межах заявлених нею вимог, на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Та обставина, що резолютивна частина позовної заяви від 28.01.2019 містила зазначення вимоги про стягнення заборгованості, що складається з суми коштів за користування позикою з урахуванням 3% річних від простроченої суми, а суд першої інстанції стягнув суму боргу та 3% річних, не може свідчити про порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просив стягнути саме основну частину заборгованості з урахуванням часткового погашення та 3% річних від простроченої суми. Вказані вимоги були уточнені в заяві від 20 травня 2019 року, яка була предметом розгляду суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави дл я його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк