Єдиний унікальний номер справи 484/3657/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/162/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 лютого 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 12 листопада 2019 року, в приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, під головуванням судді Шикері І.А., у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

30 липня 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 грудня 2005 року, вона є власником будинку АДРЕСА_1 .

04 грудня 2012 року в будинок, за її згоди, вселився та був зареєстрований її син - ОСОБА_2 .

До червня 2018 року, син проживав у будинку, а потім, з власної волі виселився з помешкання і безпричинно в ньому не проживає, комунальні послуги не сплачує, участі у витратах по утриманню будинку не бере.

Посилаючись на наведене, та, відповідно до ст.405 ЦК України, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням спірного будинку у зв`язку з його відсутністю в житлі без поважних причин понад 1 рік.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено за його недоведеністю.

Не погодившись з цим рішенням, позивач подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та позов задовольнити.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, відмовляючи в позові, суд 1 інстанції, виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Оскаржене рішення ухвалено у повній відповідності з виписаними вимогами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2005 року ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.5,7).

ОСОБА_2 є її рідним сином і за її згоди вселився та був зареєстрований в названому будинку з 04 грудня 2012 року (а.с.4). Вказана інформація підтверджується довідкою Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 05 серпня 2019 року (а.с.13).

Зі слів позивача, та відповідно до акту про не проживання особи, складеного з її ж слів квартальним комітетом м. Первомайськ, з червня 2018 року і 18 червня 2019 року ОСОБА_2 не проживає у вказаному будинку, про що, як на думку квартального комітету свідчить і відсутність речей в будинку (а.с.9). Інших доказів названій обставині у справі позивачем не надано.

Між тим, з матеріалі двох адміністративних справ за № 3/484/614/19 та № 3/484/510/19 вбачається протилежне, що відповідач в названій квартирі проживає і 02.01.2019 року за місцем проживання вчинив наведені адміністративні правопорушення, за які притягнутий до адміністративної відповідальності.

Названі докази, були дослідженні судом, який ухвалював рішення по даній справі і приймав постанови по адміністративних справах, а тому їх слід вважати належними та допустимими доказами, а обставини встановлені ними, преюдиційними для даної справи.

За вказаного, відповідач не міг бути позбавленим права на користування житлом з підстав, заявлених позивачем.

Оскільки саме з наведеного виходив і суд 1 інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, то законних підстав для задоволення апеляційної скарги немає і її слід залишити без задоволення.

Більше того, міськрайонним судом встановлено, що з матеріалів справи не вбачається реальної небезпеки порушення прав власності чи законного володіння позивача зі сторони відповідача, так як перешкод у користуванні належним позивачу майном, відповідачем не здійснюється, він не створює загрози для нормального фізичного та морального існування, проживання матері у будинку, тому право власності, володіння та розпорядження позивача щодо вказаного приміщення у даному разі не порушені.

З урахуванням вказаних вимог закону, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до бґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Врахувавши виписане, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375,381,382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року.