ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/1148/20
Провадження № 22-ц/4820/1546/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №682/1148/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 липня 2020 року (суддя Шевчук В.В., повний текст рішення виготовлено 05 серпня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала, що у 1994 році подарувала своїй дочці ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка фактично вибула із цієї квартири у 1976 році і навідувала матір в останнє у 1998 році, в той час як позивач проживає у вказаній квартирі з 1962 року. ОСОБА_1 вказує, що з 1998 року відповідачка у цій квартирі не з`являється, обов`язки власника не виконує і місце її фактичного перебування не відомо. Після дарування квартири позивач користувалась і володіла нею за усної згоди відповідачки, а з серпня 1998 року - на підставі договору оренди, який було укладено між сторонами строком на 2 роки. Посилаючись на те, що після спливу строку договору оренди вона продовжує володіти і користуватись квартирою, сплачувати комунальні послуги та здійснювати поточний ремонт, позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю на підставі ч. 3 ст. 344 ЦК України.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянтки, судом не враховано відмінність положень ч. 3 ст. 344 ЦПК України від положень ч.1 ст. 344 ЦПК України, тому посилаючись на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність у позивачки юридичного титулу на спірну квартиру, тоді як її фактичне володіння квартирою на час подання позову не спирається на жодну з правових підстав, а положення про добросовісне володіння застосовується у випадках відповідно до ч.1 ст. 344 ЦПК України.Апелянтка вважає, що на підставі ч. 3 ст. 344 ЦК України має право набути у власність спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки вона заволоділа квартирою на підставі договору оренди з її власником ОСОБА_2 , яка після закінчення строку договору не пред`являла вимоги про повернення квартири. Тому ОСОБА_1 просить рішення Славутського міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду не з`явились, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином. Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 10 серпня 1998 року між сторонами було укладено договір оренди квартири, згідно умов якого ОСОБА_2 (орендодавець) передала, а ОСОБА_1 (орендар) прийняла у безоплатне володіння і користування трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 для проживання. Строк дії оренди два роки. Орендар від імені орендодавця сплачує комунальні послуги належним чином та забезпечує збереження квартири належним чином (а.с. 4).

Заочним рішенням Славутського міськрайонного суду від 05 лютого 2015 року, залишеним без мін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області від 09 квітня 2015 року по справі №682/4067/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України відмовлено.

Як встановлено зазначеним судовим рішенням власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , яка отримала цю квартиру в дар від матері ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 25.08.1994. ОСОБА_1 продовжує проживати у цій квартирі з часу її відчуження дотепер. З 1998 року місцезнаходження ОСОБА_2 невідоме, з 2013 року вона оголошена в розшук (а.с. 5-8).

Ці обставини в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру за набувальною давністю на підставі ч. 3 ст. 344 ЦК України.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності (частина 3 ст. 344 ЦК України).

У відповідності до частини 4 вказаної статті, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що ОСОБА_1 була обізнана з правовою підставою передачі їй в користування спірного житла, а саме договору оренди квартири від 10.08.1998, відповідно відсутнє добросовісне заволодіння позивачкою чужим майном і суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для набуття позивачкою права власності за набувальною давністю з підстав, передбачених ч. 3 ст. 344 ЦК України.

Висновки суду узгоджуються із матеріалами справи.

Оцінюючи посилання в апеляційній скарзі на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованими та протиправним, судова колегія вважає їх голослівними, адже судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення вірно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а саме положення ст 317, 319, 344 ЦК України та правильно застосовано норми процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивачка має право набути у власність спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки заволоділа квартирою на підставі договору оренди з її власником ОСОБА_2 , яка після закінчення строку договору не пред`являла вимоги про повернення квартири з володіння позивачки також не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Так, відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виходячи зі змісту наведених норм закону, факт тривалого непроживання власника квартири у цій квартирі, нездійснення власником інших своїх правомочностей щодо квартири, жодним чином не впливають на зміст його права власності та не є підставою для позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. А факт відсутності реєстрації відповідачки за вказаною адресою не позбавляє її права власності на належне їй нерухоме майно.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 09 квітня 2015 року було встановлено, що з 1998 року місцезнаходження ОСОБА_2 невідоме, а з 2013 року вона оголошена в розшук (а.с. 5-8), проте позивачка не надала суду жодних результатів її розшуку органами внутрішніх справ та власними засобами, не надала відповідного судового рішення.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано принципову відмінність положень ч. 3 ст. 344 ЦПК України від положень ч.1 ст. 344 ЦПК України фактично зводяться до власної правової оцінки апелянта обставин справи і трактування норм матеріального права на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги про помилкове застосування до спірних правовідносин висновку постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 року по справі №201/12550/16-ц є такими, що не заслуговують на увагу, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, що викладені в постановах від 01.08.2018 року по справі №201/12550/16-ц.), від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

Т.В. Спірідонова