РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Баскакової К.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу №1752 від 21.10.2019 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

За згодою попереднього власника у даному помешканні зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , котрий у добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає.

Відповідач створює перешкоди у розпорядженні житлом, так як вона несе витрати пов`язані з користуванням і утриманням квартири, а також як власник житла не має змоги вільно розпоряджатись цим житловим приміщенням.

Просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

30.01.2020 р. відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву. В даному відзиві відповідач зазначає, що у спірній квартирі зареєстрований зі згоди попереднього власника житла - його тітки ОСОБА_5 , за домовленістю із якою мав сплачувати усі комунальні послуги за дану квартиру, а натомість користуватися даним помешканням. Таким чином він є наймачем вказаного житлового приміщення. Вказує на те, що позивач порушила строки попередження його про розірвання договору найму, оскільки ч.3 ст. 168 ЖК України такий строк визначено у три місяці. Зазначає, що договір купівлі-продажу квартири укладений між його тіткою ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 є удаваним правочином, оскільки продавець мала виселитись з даного житла та звільнити квартиру від речей з моменту підписання договору купівлі-продажу, однак продовжує проживати і надалі у даному помешканні. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити повністю та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що він вселився у дану квартиру із дозволу попереднього власника ОСОБА_5 , як наймач помешкання, однак письмового договору найму квартири із власником він не укладав. Попередній власник є його тітка. Позивач є новим власником квартири, яка через 2 тижні після придбання квартири, повідмила його про виселення з помешкання. Іншого житла він не має, а тому йому необхідний час для підшукання нового помешкання. Підтвердив, що у нього є близькі родичі, котрі мають житло.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона була власником кв. АДРЕСА_1 , котру добровільно продала ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 є її племінник, котрий був зареєстрований у цьому житлі за її згодою. Із відповідачем вона не укладала договір найму квартири, оскільки він проживав як член її сім`ї, а не як наймач квартири. Проживала із відповідачем у квартирі та разом харчувались.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2019 р., згідно з яким ОСОБА_1 купила дану квартиру в ОСОБА_5 .

Із будинкової книги виданої на кв. АДРЕСА_1 вбачається, що житлі зареєстрований попередній власник ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 .

Із пояснень позивача та свідка ОСОБА_5 встановлено, що відповідач зареєстрований у спірному житлі зі згоди попереднього власника будинку - ОСОБА_5 . Відповідач не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , котра є новим власником житла і вона не надавала згоди відповідачу на користування цим житлом.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї, тобто право членів сім`ї власника будинку на користування цим житлом є похідним від прав власника будинку.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Факт реєстрації відповідача створює перешкоди позивачу, як власнику житла, оскільки вона не може вільно користуватись, розпоряджатись, володіти житлом.

Оскільки позивач є новим власником спірного будинку, а відповідач зареєстрований у цьому житлі зі згоди попереднього власника будинку, при цьому відповідач не є членом сім`ї позивача, і вона не надавала згоди відповідачу на користування цим житлом (не укладала договорів найму), тому з припиненням права власності попереднього власника будинку у відповідача припинилось право на користування цим житлом і його слід визнати таким, що втратив право на користування цим будинком.

Суд відхиляє доводи відповідача та його представника про те, що позивач недотримався вимог ст. 168 ЖК України, зокрема не попередив його про наступне розірвання договору найму за три місяці, а тому відсутні підстави для задоволення позову виходячи з наступного.

Згідно з ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

З аналізу змісту даної норми вбачається, що договір найму жилого приміщення повинен бути укладений у письмовій формі та зареєстрований у виконавчому комітеті міської ради або в органі управління, що ним утворюється.

Згідно з ст. 170 ЖК України при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку.

Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених ст. 168 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Згідно з ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Однак відповідач на судовий розгляд справи не надав суду письмовий договір найму спірної квартири, котрий укладений між ним та ОСОБА_5 і зареєстрований у виконавчому комітеті міської ради, таким чином не довів, що він є наймачем спірної квартири.

Окрім цього, в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , котра була попереднім власником і за згодою якої відповідач вселився у цю квартиру, спростувала такі доводи відповідача, пояснивши, що відповідач вселився у квартиру і проживав із нею як член її сім`ї, з яким вона спільно харчувалась та не укладала договору найму житла.

При цьому, самі лише квитанції про сплату ОСОБА_3 житлово-комунальних послуг за спірне житло без укладення договору найму житла, не є доказом того, що відповідач є наймачем спірної квартири у розумінні ст. 158 ЖК України.

Оскільки відповідач не є наймачем квартири, а тому дані спірні правовідносини не регулюються нормами ст. 168, 170 ЖК України, і в силу цього позивач не зобов`язана попереджати відповідача про зняття з реєстрації, виселення, розірвання договору найму за три місяці.

Також відсутність у відповідача житла на праві приватної власності не має жодного правового значення при вирішенні даного спору, оскільки із припиненням права власності ОСОБА_5 на квартиру, у якій зареєстрований відповідач за згодою цього власника, та відсутності договору найму із попереднім власником та згоди нового власника на користування цим житлом, відповідач втратив право користування цим спірним житловим приміщенням, а тому такі доводи відповідача та його представника не беруться судом до уваги.

Норми права, які регулюють дані правовідносини, не пов`язують право на користування житлом із наявністю чи відсутністю у особи іншого житла на праві приватної власності, а пов`язують право особи на користування житловим приміщенням із правом власності особи на житло, за згодою якої така особа була зареєстрована у спірному житлі.

Також безпідставним є доводи відповідача про те, що договір купівлі-продажу житла є удаваним, тобто вчинений для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, оскільки сторони договору не оспорювали його в судовому порядку і він не визнавався недійсним, а тому такі доводи відповідача є припущенням і не беруться судом до уваги.

Оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є законними, доведеними, а тому підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, суд,

ухвалив:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , проживає по АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_1

Повний текст рішення суду складено 24.02.2020 року.

Головуючий:/підпис/