ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/2261/16-ц

провадження № 22-ц/4809/224/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В.В.

учасники справи :

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

представники позивача за довіреністю Команчук Ніна Сергіївна, Маленко Оксана Олегівна, ОСОБА_1 , адвокат Ковалевський Євген Володимирович,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача за довіреністю Поліщук Максим Дмитрович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2019 року, у складі судді Бершадської О.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, шляхом виселення.

В обґрунтування позову товариство зазначало, що 29 листопада 2007 року ОСОБА_2 уклала з АКБ «ТАС-Комерцбанк» кредитний договір № 030/11.07/71-423К. В забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором між Банком та відповідачем 29 листопада 2007 року укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір б/н, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 . 28 листопада 2012 року Банк відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за Договором факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до позичальника ОСОБА_2 по кредитному договору та іпотечному договору відповідно. 14 жовтня 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло у порядку, передбаченому ст.37 Закону України "Про іпотеку» право власності на будинок , проте у будинок представники товариства потрапити не можуть, їм чиняться перешкоди. На вимогу товариства від 16 січня 2016 року про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення протягом місяця з дня отримання вимоги, відповідач добровільно приміщення не звільнила, перешкоджає у вільному доступі власника до будинку.

Позивач просив суд усунути товариству перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 (у 2016 році перейменовано у місто Кропивницький), стягнути з відповідача судові витрати у справі (т.1,а.с.3-4).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровоградавід 11 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що оскільки право власності на предмет іпотеки перейшло до позивача у позасудовий спосіб, то до спірних правовідносин застосовуються положення ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР. Позивачем не надано належні та допустимі докази придбання будинку, що був предметом іпотеки за кредитні кошти. Позивачем не доведено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні будинком (т.2, а.с.104-111).

В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що факт придбання житлового будинку АДРЕСА_1 за кредитні кошти підтверджується тим, що в той же день він був переданий в іпотеку банку. Суд помилково вважав, що відсутні підстави для задоволення позову у зв?язку з тим, що відповідачу одночасно з виселенням не надається інше постійне жиле приміщення. Відповідач отримала вимогу про виселення, підтвердила, що добровільно виселятись відмовляється, отже перешкоджає новому власнику у користуванні будинком (т. 2 а.с. 117-118).

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов.

Апеляційне провадження відкрито 24 грудня 2019 року (т.2,а.с.131), 09 січня 2020 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 12 лютого 2020 року (т. 2 а.с. 141).

Повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, представник позивача та відповідач, в судове засідання апеляційного суду не прибули. Про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 29 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 030/11.07/71-423К, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 63 000 доларів США на строк по 28 листопада 2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у терміни та на умовах визначених договором.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 29 листопада 2007 року за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку належний їй будинок по АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 5-7).

28 листопада 2012 року між ПАТ "Сведбанк", яке є правонаступником ВАТ "Сведбанк", яке в свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу № 15, на підставі якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитним договором, та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2007 року.

У зв?язку з неналежним виконанням зобов?язань за кредитним договором заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2011 року у справі за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року в розмірі 665 274,26 грн., а також судові витрати (т.1,а.с.51).

У зв?язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, ТОВ «ФК «Вектор плюс» у позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки. 14 жовтня 2015 року товариство набуло право власності на житловий будинок про АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а.с. 13-14).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у спірному будинку з 26 січня 2008 року (т.1,а.с.26 ).

16 січня 2016 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на адресу ОСОБА_2 надіслано вимогу про звільнення житлового будинку(т.1, а.с. 10).

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина 2 статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення осіб без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Такий правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

У постанові від 31 жовтні 2018 року у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, а саме, неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Враховуючи, що до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» перейшло право власності на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, висновок суду першої інстанції про те, що то до спірних правовідносин застосовуються положення частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, є правильним та обгрунтованим.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постановах від 18 лютого 2015 року у справі № 6-39цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-1141цс16 щодо застосування статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою.

Суд першої інстанції правильно врахував, що позивачем не доведено, що житловий будинок придбано відповідачем за рахунок кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що іпотечний договір укладено в один день з кредитним договором, не спростовують висновків суду про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що житлове приміщення, з якого позивач просить виселити відповідача, придбано за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до ч.6 ст.80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, сам позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на зверенння до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Обов`язок щодо оцінки доказів, які є в справі, покладається на суд.

Докази придбання будинку, з якого товариство просить виселити відповідача, не надано і до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі також не зазначено про наявність об?єктивних перешкод у заявника для своєчасного надання доказів, поважних причин їх неподання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту набуття за рахунок кредитних коштів житлового будинку, що був предметом іпотеки. З цих підстав суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтуваннярішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. 268, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко