Постанова

Іменем України

20 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 756/13650/17-ц

провадження № 61-14586св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , Центр надання адміністративних послуг Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві держаної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року у складі судді Тітова М. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Вербової І. М., Шахової О. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Центр надання адміністративних послуг Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві держаної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 5878853.

У забезпечення виконання умов кредитного договору, 30 листопада 2007 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 5878857, за умовами якого ОСОБА_2 передала позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

29 травня 2014 року у вказаній квартирі були зареєстровані члени сім`ї ОСОБА_2 : ОСОБА_1 (чоловік), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (син).

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, 16 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. за ПАТ «ПУМБ» зареєстровано право власності на іпотечну квартиру.

Посилаючись на те, що після звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі не виконують письмові вимоги про добровільне звільнення вказаної квартири, зокрема, не знімаються з реєстраційного обліку, крім того, у вказаній квартирі не проживають, банк просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення відповідачів права користування квартирою АДРЕСА_1 , а також зняти їх з реєстраційного обліку.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року, залишеним без змін постановою постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що банком неправильно обрано спосіб захисту, оскільки вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням не передбачено ні договором іпотеки, ні Законом України «Про іпотеку».

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду ПАТ «ПУМБ»,посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову банку.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що банком обрано неправильний спосіб захисту свого права є неправильними, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 346 ЦК України власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У вересні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали відзив, у якому просять залишити без задоволення касаційну скаргу банку, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ «ПУМБ» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, яку відповідно до протоколу автоматичного розподілу справи між суддями від 01 серпня 2019 року, передано судді-доповідачу Тітову М. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року заяву судді Тітова М. Ю. про самовідвід у вказаній справі задоволено, з тих підстав, що суддя приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та провадження за касаційною скаргою банку передано для проведення повторного автоматичного розподілу.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справи між суддями від 30 серпня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Ігнатенку В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 30 листопада 2007 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 5878853, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 694 500,00 доларів США зі сплатою 11,9 % річних з кінцевим строком повернення до 30 листопада 2014 року.

Відповідно до пунктів 1.2., 1.2.1. кредитного договору кредит надавався в сумі 495 000,00 доларів США на рефінансування заборгованості позичальника за кредитом, наданим згідно кредитного договору від 30 жовтня 2007 року № 0174/4038/82/63347, укладеним з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», виконання за яким забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору укладеного між попереднім кредитором та позичальником; 199 500,00 доларів США надано для використання на розсуд позичальника.

У забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 30 листопада 2007 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 5878857, за умовами якого ОСОБА_2 передала банку в іпотеку п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 4 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у разі, зокрема, невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

Пунктами 4.7.1., 4.7.2. договору іпотеки встановлено, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність про що письмово повідомляє іпотекодавця. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки та максимально сприяти звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи не наявності житла для проживання, можливості чи неможливості придбати або найняти інше житло. У випадку, якщо іпотекодавець та інші особи не звільняють предмет іпотеки у зазначений строк добровільно, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (пункт 4.5. договору іпотеки).

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, 16 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності спірної квартири за ПАТ «ПУМБ».

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані члені сім`ї ОСОБА_2 : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

21 серпня 2017 року ПАТ «ПУМБ» направило ОСОБА_1 , ОСОБА_2 письмову вимогу про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із звернення стягнення на предмет іпотеки.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) законодавець установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначив способи здійснення захисту цивільних права та інтересів судом (частина 2 статі 16 ЦК України). До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути направлений на припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, відповідати матеріально-правовим способам захисту права.

Законодавцем передбачено, що перелік, зазначений в частині другій статі 16 ЦК України, не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статі 16 ЦК України).

Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону установила інший, ніж визначений статтею 16 ЦК України спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення статі 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадку, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК України.

Відповідно до частини першої статі 575 ЦК України та статі 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статі 589 ЦК України, частини 1 статі 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статі 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Укладеними іпотечними договорами сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, відповідно до статті 4 договору іпотеки іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність про що письмово повідомляє іпотекодавця. Після прийняття рішення іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки та максимально сприяти звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статі 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статі 383 ЦК України).

У касаційній скарзі банк посилається на те, що висновки судів попередніх інстанцій про обрання неправильного способу захисту свого права є неправильними, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 346 ЦК України власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом.

Звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу позовних вимог ПАТ «ПУМБ» посилалося на те, що після звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі відмовляються добровільно звільнити квартиру та знятися з реєстраційного обліку, а тому банк просив позбавити ОСОБА_1 та малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Гарантії захисту порушених прав іпотекодержателя врегульовано статтями 37, 40 Закону України «Про іпотеку». Проте з цих підстав ПАТ «ПУМБ» до суду не зверталося.

Отже, обраний банком спосіб захисту права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зняття з реєстрації, є неефективним, оскільки не призводить до відновлення порушеного права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук