КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/6655/20 Головуючий у 1 інстанції: Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок аварії в системі водопостачання, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь 40 300 грн. матеріальної шкоди, з яких: 22 300 грн. реальних збитків та 18 000 грн. як безпідставно набутого майна у виді орендної плати згідно положення статті 1212 ЦК України, а також позивачка просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 18 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що вона (позивачка) за Договором оренди від 26 червня 2019 року, укладеним з відповідачкою ОСОБА_2 , винаймала житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці на праві власності. 03.01.2020 року внаслідок аварії, що трапилась в системі внутрішньо-квартирного холодного водопостачання, у вказані квартирі відбулось залиття. На момент залиття позивачка та члени її родини були відсутні в орендованій квартирі. Повернувшись з поїздки, позивачка виявила, що внаслідок аварії в кімнатах квартири на підлозі наявна вода висотою 5-10 см. Про залиття відповідачці було відомо ще до повернення позивачки. Внаслідок залиття квартири було пошкоджено особисті речі позивачки і житлове приміщення стало тимчасово непридатним для проживання. Крім цього, позивачці з метою мінімізації збитків довелось за рахунок власних коштів усувати наслідки затоплення, а саме, позивачкою було замовлено та оплачено послуги СПД ОСОБА_3 з відкачування води і прибирання приміщення на суму 22 300 грн. Відповідачка крім перекриття водопостачання на всьому стояку жодних інших дій з усунення наслідків аварії не вжила. Згідно з Актом про залиття від 09.01.2020 року причиною залиття стала розгерметизація фільтру очистки води в квартирі АДРЕСА_2 , який був встановлений власником квартири, тобто відповідачкою. Згідно паспорту фільтру, останній було встановлено у квартирі 25.12.2017 року, але заміна деталей та його перевірка власником квартири не проводилась. Незважаючи на вину відповідачки як власника квартири у залитті, відповідачка відмовилася у добровільному порядку відшкодувати позивачці фактичні витрати з ліквідації наслідків аварійного залиття житлового приміщення, стягнула з позивачки місячну орендну плату у розмірі 18 000 грн. та вимагала у позивачки компенсацію у розмірі 40 000 грн. на ремонт житлового приміщення після залиття, яке сталося внаслідок винних дій відповідачки, тому позивачка вимушена була звернутись з даним позовом в судовому порядку.

Таким чином, позивач вважала, що крім матеріальної шкоди їй завдано моральну шкоду, яка пов`язана з тим, що внаслідок значного психічного впливу обставин, пов`язаних із залиттям квартири, вона зазнала душевних страждань, які полягають у хвилюваннях через збитки, завдані її майну, дискомфорті та погіршенні самопочуття, внаслідок випару вологи у квартирі, появи плісняви, що призвело до дискомфорту в повсякденному житті, відповідачка не бажає добровільно відшкодувати завдану шкоду, тому позивачка вимушена звертатись з позовом до суду з приводу захисту її прав та інтересів як власника житла, і позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 18 000 грн., яку просила відшкодувати за рахунок відповідачки

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що внаслідок порушення майнових та особистих немайнових прав, викликаних аварією на внутрішньо квартирній мережі холодного водопостачання, яка трапилася з вини ОСОБА_2 , виникли деліктні зобов`язання, метою яких є забезпечити поновлення прав ОСОБА_1 за рахунок відповідачки, як особи, відповідальної за шкоду. Крім того, неправомірними діями відповідачки апелянту завдана моральна шкода, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу безпідставного звинувачення у аварії, пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації, вимаганням та здирництвом коштів з боку відповідачки відмовитися від звичних зручностей, що викликає душевні страждання та завдає моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року без змін. Зазначає, що відповідачка затримала повернення орендованого майна, а тому вона навіть за відсутності її вини несе відповідальність за пошкодження цього майна. Вважає, що винною у аварії є саме позивачка, і кошти, які ОСОБА_2 витратила на прибирання квартири, це витрати, зроблені для усунення спричиненої шкоди і вона не повинна їх компенсовувати.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що порушенням договірних зобов`язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються. Також, враховуючи, що між сторонами у справі виникли договірні зобов`язання, а договором оренди житла не передбачено відшкодування моральної шкоди, тому дана правова норма не поширюється на випадки, коли моральна шкода завдається порушенням зобов`язання, враховуючи також, що позивачкою не доведено факту наявності між сторонами деліктних зобов`язань.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 27.10.2004 року, що не спростовано сторонами спірних правовідносин відповідно до наявних в матеріалах справи доказів (а.с.12).

26 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір оренди житлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передала, а орендар прийняла в оренду житлове приміщення для проживання, а саме: квартиру АДРЕСА_3 . Крім того, підписано Акт прийому-передачі житлового приміщення від 26.06.2019 року (а.с.11-13, 14).

За п.2.1 Договору оренди орендодавець зобов`язується передати квартиру в справному технічному стані, придатному для проживання, відповідно до будівельних та санітарних норм, в зазначений у Договорі термін.

Відповідно до п.3.2, 3.3 Договору оренди орендар зобов`язалась своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Вартість комунальних послуг не входить до орендної плати. Виплачувати орендну плату в розмірі та в терміни, передбачені розділом 4 справжнього Договору.

Згідно з п.4.2, 5.2 Договору оренди, в момент укладання Договору внесена попередня оплата за 1 місяць, що в сумі становить 18 000 грн. Термін дії цього Договору від 26.06.2019 року до 26.12.2019 року. Цей Договір може бути автоматично подовжений за взаємною згодою сторін шляхом підписання нового Договору.

У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених цим Договором, винна сторона відшкодовує іншій стороні понесені збитки в повному обсязі (п.6.1 Договору оренди).

Також судом встановлено, що 09 січня 2020 року комісією в складі майстрів КП «Житло-Сервіс» складено Акт про залиття, аварію, що трапилась на системі холодного водопостачання. Згідно Акту 03 січня 2020 року відбулось залиття квартири АДРЕСА_4 шляхом витоку води з системи холодного водопостачання квартири АДРЕСА_2 . Причиною залиття, що трапилась в системі холодного водопостачання стала розгерметизація фільтру очистки води в квартирі АДРЕСА_2 , який був встановлений власником квартири.

Крім того, в матеріалах справи наявні продубльовані посадочні документи на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за маршрутом Київ-Пасажирський - Воловець, час відправлення 28.12.2019 року о 19.47 год., час прибуття 29.12.2019 року о 08.18 год. (а.с.16, 17, 18, 19).

Згідно рахунку-фактури №10/21 від 03.01.2020 року та товарного чеку від 03.01.2020 року СПД ОСОБА_5 було надано послуги з прибирання після залиття 80 кв.м., замовником яких є мешканці квартири АДРЕСА_3 , і оплачено 22 300 грн. (а.с.25, 26) Прізвище замовника у рахунку-фактурі №10/21 від 03.01.2020 року не зазначено, прізвище платника у товарному чекові від 01.03.2020 року не зазначено, Акт прийому-передачі виконаних СПД ОСОБА_5 робіт до матеріалів справи не долучено.

Крім того, в матеріалах справи наявна інструкція посібник користувача побутової системи зворотного осмосу та сервісний сертифікат із відміткою у талоні сервісного обслуговування 25.12.2017 року, однак дані документи не містять зазначення адреси проведення сервісного обслуговування та не зазначено об`єкт проведення робіт (а.с.20-24).

За ч.1 ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з ч.1, 3 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Поняття короткострокового найму визначено положенням ч.2 ст.821 ЦК України, відповідно до якої договір найму житла, укладений на строк до одного року, є короткостроковим.

За ч.1 ст. 631, ч.1 ст.821 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

За змістом цієї статті обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Крім застосування принципу вини шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою. Відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1166 Цивільного кодексу України.

Деліктне зобов`язання - це зобов`язання, в якому особа, що протиправно і винно заподіяла шкоду особистості громадянина або його майну, зобов`язана її відшкодувати, а потерпілий має право на відшкодування заподіяної шкоди у повному обсязі.

У деліктних цивільних правовідносинах реалізуються зобов`язально-правові засоби захисту абсолютних прав. Потерпілий набуває права вимоги про відшкодування збитків, і він має право пред`явити позов про збитки. Праву потерпілого відповідає обов`язок заподіювача шкоди відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні правові підстави для відшкодування відповідачем ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 63 749 грн., з яких: 22 300 грн. реальних збитків та 36 000 грн. як безпідставно набутого майна у виді орендної плати, страхового платежу згідно положення статті 1212 ЦК України, що завдано позивачці внаслідок залиття найманої нею квартири, - оскільки судом встановлено, що залиття квартири, яка належить відповідачці на праві власності, та яку за Договором оренди від 26.06.2019 року орендувала позивачка, відбулось 03.01.2020 року, в той час як строк дії Договору оренди згідно з п.4.2 цього Договору закінчується 26.12.2019 року. Тобто, залиття квартири, яку орендувала позивачка, відбулося у період закінчення строку дії Договору оренди цієї квартири, що, відповідно, виключає право позивачки на подальше проживання у квартирі відповідачки та виключає право вимоги здійснення відшкодувань, пов`язаних з проживанням позивачки у квартирі відповідачки без відповідних правових підстав.

Отже, за відсутності доведеності факту протиправного та винного заподіяння шкоди відповідачкою майну позивачки відсутній обов`язок відповідачки на відшкодування такої шкоди позивачці.

Судом також вірно враховано, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем орендної плати/страхового платежу за квартиру у період її проживання в квартирі та після її залиття, та суд позбавлено права здійснення відшкодування коштів у порядку статті 1212 ЦК України як безпідставно набутого майна, за наявності між сторонами договірних відносин, які, відповідно, підлягають урегулюванню цим Договором. При цьому, деліктні зобов`язання та договірні відносини мають різну правову природу виникнення та урегулювання спору у судовому порядку.

Також, в матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачкою оплати послуг СПД ОСОБА_5 з прибирання орендованої квартири після її залиття, оскільки надані позивачем рахунок-фактура №10/21 від 03.01.2020 року та товарний чек від 03.01.2020 року не містять прізвища замовника та платника послуги з прибирання, а також позивачкою не надано Акту прийому-передачі виконаних СПД ОСОБА_5 робіт, що позбавило суд можливості надати оцінку заявленому позивачкою факту оплати.

Щодо частини позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивачки суми моральної шкоди, то відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов`язання.

Відповідно до діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Таким чином, порушенням договірних зобов`язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються.

Так як між сторонами у справі виникли договірні зобов`язання, а договором оренди житла не передбачено відшкодування моральної шкоди, тому дана правова норма не поширюється на випадки, коли моральна шкода завдається порушенням зобов`язання, враховуючи також, що позивачкою не доведено факту наявності між сторонами деліктних зобов`язань.

На підставі викладеного не підлягав до задоволення і позов в частині заявлених позивачем вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки дані вимоги суперечать нормам чинного цивільного законодавства, які регулюють питання неналежного виконання договірних зобов`язань та безпосередньо договору оренди житла, і факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок аварії в системі водопостачання, є необґрунтованим та не підлягав до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: