ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1718/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/998/20 Категорія: на ухвалу Смоляр О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя - доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

За участі секретаря Любченко Т.М.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 22 травня 2020 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Смоляра О.А. у Черкаському районному суді Черкаської області 22.05.2020 року, у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви , -

в с т а н о в и в :

21 травня 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

В обґрунтування заявлених вимог заявник ОСОБА_2 вказує, що 17.03.2020 року між ОСОБА_3 (продавець), ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір завдатку в рахунок купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно до п. 2 вказаного договору заявник ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 кошти в сумі 2000,00 доларів США, що є еквівалентом 54 000 грн. Не пізніше 15.05.2020 року між продавцем та покупцем мав бути укладений договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння. Однак, вказує заявник, що продавець ОСОБА_3 отримала довідку про склад сім`ї, яка є обов`язковим документом для оформлення договору купівлі-продажу, вже після 15.05.2020 року, а саме 18.05.2020 року, тобто станом на 15.05.2020 року було порушено п.5 договору. За таких обставин заявник вважає, що в порушення п.8 договору ОСОБА_3 не виплачено ОСОБА_2 подвійну суму завдатку у розмірі 4000 доларів США.

У заяві ОСОБА_5 зазначає, що із сайту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 16.05.2020 року вбачається, що після закінчення строку дії договору завдатку від 17.03.2020 року, ОСОБА_3 здійснюється подальший продаж вказаного домоволодіння третім особам.

Тому, заявник ОСОБА_2 просила суд накласти арешт на домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22 травня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на будинок за адресою АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі витягу про реєстрацію права власності № 15036541 від 26.06.2007 року, реєстраційний номер: 8780232 та договору купівлі-продажу № 4573 від 06.06.2007 року.

Заборонено будь-яким особам вчиняти дії направлені на відчуження вищевказаного майна. Ухвалу допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржила дану ухвалу суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, яка зареєстрована у Черкаському апеляційному суді 28 вересня 2020 року Вх. № 10040/ 20 - Вх.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги скаржник ОСОБА_3 зазначає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, порушує її конституційні права і може завдати їй значних фінансових витрат. ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції не дослідив тих обставин, що вона є працівником ПАТ « Миронівська птахофабрика», має суттєвий дохід, а тому це дало їй можливість закумулювати заощадження коштів, за рахунок яких і може бути сплачений ймовірний борг, у разі її програшу справи в цілому.

У скарзі ОСОБА_3 посилається на ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, і як вважає скаржник, саме така черговість, яка зазначена в даній статті, має бути застосована і до предмету забезпечення позовних вимог.

Скаржник ОСОБА_3 вказує у скарзі, що судом не було встановлено, що крім грошових коштів, постійного грошового доходу у скаржника є також інше майно, зокрема, транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_1 марки КІА 2008 року випуску, середня ринкова вартість якого складає 176 270 грн., що є більш співмірним сумі ймовірного стягнення, яке має намір стягнути заявник ОСОБА_2 . Скаржник ОСОБА_3 у скарзі зазначає, що ринкова вартість житлового будинку, на який накладено судом першої інстанції арешт складає 405500 грн., що в чотири рази перевищує суму позовних вимог. Тому скаржник ОСОБА_3 вважає, що забезпечення позову у вигляді арешту житлового будинку є надмірним, та не співмірним сумі позову.

За вказаних обставин, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду від 22 травня 2020 року, якою задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви до суду. Скасувати арешт на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив заявника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 Вх. № 11282/20 Вх.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо наявності коштів, за які нею може бути сплачений ймовірний борг, та посилання, що житловий будинок не є предметом спору, є необґрунтованими, так як скаржник ОСОБА_3 не зверталася до суду в порядку ст.156 ЦПК України з клопотанням про заміну одного заходу забезпечення іншим або із заявою про внесення на депозитний рахунок суду суми, зазначеної у позовній заяві.

ОСОБА_2 вказує, що посилання скаржника ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на Закон України «Про виконавче провадження» є безпідставним, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють лише до виконання рішення суду.

У відзиві заявник ОСОБА_2 зазначає, що висновок про визначення ринкової вартості суб`єкта оціночної діяльності від 15.05. 2020 року є недійсним, оскільки йому не присвоєно унікальний номер у відповідності до п. 172. 3 ст. 172 Податкового кодексу , та у відповідності до листа від 20.08. 2020 року Фонду державного майна України.

Крім того, самою ОСОБА_3 не підготовлені документи для продажу будинку, а тому це дає підстави заявнику вважати, що остання мала на меті лише привласнення коштів, а не продаж будинку. На думку ОСОБА_2 , скаржником не доведено незаконність винесення ухвали про забезпечення позову і на переконання заявника, апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а тому ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3 , а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Учасники справи про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки з?явився представник заявника ОСОБА_2 - адвокат Василенко О.В., який повідомив, що ОСОБА_2 не бажає особисто приймати участь у розгляді апеляційної скарги, тому він, як її представник, буде захищати її права та інтереси в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника заявника, скаржника, третьої особи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є : неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставинам, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Згідно норм ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості доводів заяви про забезпечення позову та дійшов висновку про наявність підстав про задоволення заяви про забезпечення позову та накладення арешту на будинок, що належить ОСОБА_3 на праві власності.

Суд першої інстанції встановив, що оскільки між сторонами дійсно виник спір, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про стягнення подвійної суми завдатку, то наявні підстави для забезпечення позову, шляхом накладення арешту на будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі витягу про реєстрацію права власності № 15036541 від 26.06.2007 року, реєстраційний номер: 8780232 та договору купівлі-продажу № 4573 від 06.06.2007 року.

Судом заборонено будь-яким особам вчиняти дії направлені на відчуження вищевказаного майна, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно ст.ст. 149 - 153 ЦПК України заява про забезпечення позову ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено порушення норм процесуального права, так як заходи забезпечення позову не відповідають вимогам закону, так як не є співмірними, що дає підстави суду апеляційної інстанції для скасування ухвали суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно ч. 3ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення, в разі задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи 21 травня 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 на підставі витягу про реєстрацію права власності № 15036541 від 26.06.2007 року, реєстраційний номер: 8780232 та договору купівлі-продажу № 4573 від 06.06.2007 року, із забороною відчуження будинку, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту ( а. с. 1 - 3).

Згідно роз`яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Звертаючись в суд із даною заявою, заявник ОСОБА_2 в обґрунтування підстав вжиття заходів забезпечення позову вказує, що нею в рахунок купівлі-продажу домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 17.03.2020 року був укладений договір завдатку між ОСОБА_3 як продавцем, ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як покупцем.

Відповідно до п. 2 вказаного договору заявник передала ОСОБА_3 кошти в сумі 2000,00 доларів США, що є еквівалентом 54 000 грн. у рахунок вартості вищевказаного об`єкту, який зберігається у приміщенні ФОП ОСОБА_4 до моменту передачі ключів, а опісля ділиться навпіл між продавцем та ФОП ОСОБА_4 до підписання договору купівлі - продажу.

Згідно умов договору, договір купівлі - продажу будинку мав бути укладений не пізніше 15.05.2020 року між продавцем та покупцем, але у п. 3 договору також вказано, що в узгоджені з покупцем строки, але не пізніше 15 травня 2020 року сторони мають підписати договір купівлі - продажу на умовах, визначених у п. 1, а у випадку непередбачуваних обставин ( пов`язаних з підготовкою документів, та інше ) договір автоматично продовжується на один місяць.

Однак, ні заявник ОСОБА_6 , ні її представник не звернули належної уваги на даний пункт договору, тому передчасно, не дочекавшись місяця від 15 травня 2020 року, звернулись із заявою про забезпечення позову 21 травня 2020 року, на що суд першої інстанції також не звернув належної уваги, не встановивши повно та об`єктивно всі обставини, які б давали підстави для вирішення питання щодо задоволення заяви про забезпечення позову, тоді як позовна заява ще не була подана та її вимоги суду не були відомі, як і не вказано, з яким саме позовом має намір звернутись заявник ОСОБА_2 до суду за захистом її прав.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 вказує, що ціна позову складатиме 108 000 грн., що є значною сумою, а тому її стягнення без забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду щодо даної суми.

При цьому, звертаючись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на будинок, який належить ОСОБА_3 на праві власності, заявник не надає суду жодних доказів щодо оцінки та вартості будинку на дату звернення із заявою, що не дає можливості суду вирішити чи є співмірною вартість будинку згідно його оцінки вимогам заявника щодо стягнення коштів у розмірі 54000 гривень чи подвійному розмірі стягнення 108000 гривень, як вважає ОСОБА_2 , що вона має таке право на подвійне стягнення суми завдатку.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у договорі завдатку від 17.03. 2020 року у п. 1 вказано, що покупець купує, а продавець продає об`єкт нерухомості, а саме : будинок який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 із земельними ділянками за ціною 418 500 грн., що є еквівалентом суми 15 500 доларів США за комерційним курсом. Тому суду першої інстанції слід було звернути увагу, хоча б на те, що вартість будинку сторонами обумовлена у розмірі 418500 гривень, що значно перевищує суму коштів, про стягнення якої має намір заяви ОСОБА_2 у своїх вимогах до ОСОБА_3 ( а. с. 4).

Із матеріалів заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви не вбачається, із яким саме позовом та вимогами має намір звернутися позивач ОСОБА_2 , але із тексту та змісту поданої суду заяви про забезпечення позову слід дійти висновку, що житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на який накладено арешт ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22.05.2020 року, не є предметом спору, оскільки заявник вказує лише про повернення коштів завдатку, не маючи наміру укладати договір купівлі - продажу будинку, про що сторонами було обумовлено у договорі завдатку від 17 березня 2020 року ( а. с. 4).

Таким чином, ні заявником ОСОБА_2 у заяві про забезпечення позову, ні судом в ухвалі суду про задоволення заяви про забезпечення позову, не надано відповідних обґрунтувань необхідності саме такого забезпечення позову, як накладення арешту на будинок, оскільки такі обґрунтування відсутні і матеріали заяви та ухвала суду першої інстанції їх не містять.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов?язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Необхідність вжиття заходів забезпечення до подання позову має бути викликана винятковими обставинами, за яких потрібно діяти невідкладно (якнайшвидше).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду не відповідає вимогам процесуального права, оскільки не містить посилання на докази, які б підтверджували необхідність задоволення вимог заявника щодо вжиття заходів забезпечення позову у цій справі саме необхідністю такого забезпечення як накладення арешту на будинок. Як у заяві про забезпечення позову, так і в ухвалі суду першої інстанції не наведено жодного обґрунтування, в чому саме полягає неможливість або ускладнення виконання рішення суду у випадку задоволення вимог позивача.

Отже, судом першої інстанції не враховано, що саме лише посилання на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі ст.76-81 ЦПК України, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову, поданої заявником.

Колегія суддів вважає, що заявником не надано, крім власного суб?єктивного пояснення/припущення, жодного належного та допустимого доказу, які б давали можливість встановити, допустити, стверджувати те, що не застосування заходів забезпечення позову призведе до неможливості або утруднить виконання рішення суду у даній справі у випадку задоволення вимог позивача, та як саме вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову гарантують виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таких обставин, які б підтверджували необхідність забезпечити майбутній позов заявником ОСОБА_2 не наведено. У заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 вказує, що ціна позову у зв`язку з порушенням вимог договору завдатку складає 108 000 грн., але дана заява не містить відомостей, з яким позовом у майбутньому має намір звернутися заявник.

Апеляційний суд вважає, що судом повинно враховуватись, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу, а даному випадку порушено право власності ОСОБА_3 та її право розпоряджатись власним майном.

Разом з тим, жодного обґрунтування щодо наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції не надано.

В оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції не вказано, якими доводами та аргументами керувався суд, при прийнятті та вирішенні питання щодо задоволення заяви про забезпечення позову. При цьому, слід зазначити, що сама по собі наявність права суду на забезпечення позову шляхом накладення арешту, не свідчить про те, що обов`язково в будь-якому випадку при поданні позову таке забезпечення має бути застосовано.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального закону, судом допущено порушення норм процесуального права, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням вимог процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Як підтвердили сторони у судовому засідання суду апеляційної інстанції, що справа по суті судом ще не розглядалась, рішення не ухвалювалось, а отже, за таких обставин, заявник не позбавлена можливості в разі потреби звернутись до суду із заявою про забезпечення позову, яка може бути подана відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України на будь - якій стадії розгляду справи, але при цьому, надати відповідне обґрунтування саме такого забезпечення позову, на якому наполягає заявник.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у розмірі 420, 20 грн., згідно квитанції про оплату судового збору, які мають бути вирішені при прийнятті рішення по суті позовних вимог судом першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 22 травня 2020 року про забезпечення позову до подання позовної заяви - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко