КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/6364/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12057/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Бабко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

17 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Макаровій К.В.

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Артеменка Петра Миколайовича в інтересах Акціонерного товариства «Альфа - Банк» на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа- Банк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С ТА Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернудась з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Разом із позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви посилається на те, щоу випадку не застосування заявленого виду забезпечення позову, ПАТ «Альфа Банк» маєдостатній обсяг правомочностей та можливість розпорядитись даним нерухомим майном, що в подальшому може ускладнитичи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позовузадоволено.

Накладеноарешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності Акціонерному товариству «Альфа-банк».

Не погоджуючись з ухвалою суду, Артеменко П.М. в інтересах АТ «Альфа - Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції єдиною підставою для вжиття заходів забезпечення позову зазначив, що неприйняття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. При цьому суд першої інстанції ніяким чином не мотивував даний висновок. В оскаржуваній ухвалі не міститься посилань на те, яким саме чином вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову в даній справі може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, в даному випадку, забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру є ефективним захистом прав сторони по справі.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є правильним та ґрунтується на законі.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 149 ЦПК України, суд, за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом, або ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У відповідності до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення, або ефективного захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про реєстрацію право власності на квартиру.

Предметом вказаного позову є оспорення законності вибуття квартири АДРЕСА_1 із власності позивача.

Одночасно із позовною заявою, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що АТ «Альфа-Банк», як новий власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається із предмета спору, квартира є предметом іпотеки, за рахунок якої відповідач як іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги.

Метою набуття права власності юридичної особи, як іпотекодержателя, на житлову квартиру може бути,зокрема,реалізація цієї квартири, або надання у користування іншим фізичним особам, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав для задоволення заяви про забезпечення позову до вирішення спору по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем належними доказами не доведено наявності наміру відповідача відчужити належне йому майно з метою уникнення виконання рішення суду,правильність висновків суду першої інстанції щодо накладення арешту на спірну квартиру не спростовують, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна, яке є предметом спору, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.

Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Стосовно наведених у апеляційній скарзі доводів щодо незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення, слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків внаслідок накладення арешту на майно, доводи скарги щодо порушення норм процесуального права в частині зустрічного забезпечення на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову не впливають.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Крім того, частиною 6 ст. 154 ЦПК України передбачене право сторони на звернення з клопотанням про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову, яке має бути вирішене судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. При цьому у клопотанні про зустрічне забезпечення сторона має право зазначити один із видів такого забезпечення із обгрунтування саме такого виду забезпечення.

Посилання відповідача на практику Верховного Суду в інших справах, на думку колегії суддів, не виключає можливість накладення арешту на спірне майно, оскількивказані судові рішення стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку.

Накладення арешту на нерухоме майно є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк»без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Артеменка Петра Миколайовича в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року - залишити без зміни.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 18 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді