Справа № 750/29/20
Провадження № 2/750/379/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Пишенко М.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника АТ «Альфа-Банк» Воронцової М.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Чернігівської райдержадміністрації Ананко Костянтина Вікторовича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про скасування записів про державну реєстрацію права власності, третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради,

в с т а н о в и в:

02.01.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить скасувати запис № 23141380 про проведену державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», , правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк, , на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) за адресою: АДРЕСА_1 , дата, час державної реєстрації 31.10.2017 р. 10:34:17, здійснену державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананко К.В., підстава виникнення права власності - іпотечний договір, серія та номер 2801, від 25.06.2007 року, підстава внесення - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37897473 від 02.11.2017 року; скасувати запис № 34311565 про проведену державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк», , на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) за адресою: АДРЕСА_1 , дата, час державної реєстрації 22.11.2019 р. 15:28:53, здійснену державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананко К.В., підстава внесення - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49857089 від 26.11.2019 року; провести розподіл судових витрат відповідно до вимог ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позові.

Представник АТ «Альфа-Банк» заперечувала проти позову.

Державний реєстратор речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Чернігівської райдержадміністрації Ананко К. В. та представник Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщались завчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

25.06.2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" було укладено Договір кредиту № 958/3-42 відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 30 000,00 доларів США, зі сплатою 12,7 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 20.06.2032 року на умовах, визначених Договором кредиту.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір від 25.06.2007р. та Договір про внесення змін та доповнень від 15.04.2008 р. Відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно п. 4.5. Іпотечного договору: Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 4.5.3 Іпотечного договору боржник надав свою згоду, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет Іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет Іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленим ЗУ «Про іпотеку».

Фактично підписанням Іпотечного договору ОСОБА_2 надала свою згоду на передачу права власності на предмет іпотеки Банку у випадку неналежного виконання нею обов`язків за Кредитним договором, і остання була обізнанана про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у вищезазначений порядок.

Відповідно до п. 4.5. Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку згідно умов договору шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Відтак, сторони, укладаючи Іпотечний договір одночасно також уклали договір про задоволення вимог Іпотекодержателя у формі іпотечного застереження в Іпотечному договорі, що повністю відповідає вимогам законодавства, в тому числі вимогам ст.ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ст. 2 Закону України «Про іпотеку» законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, на даний час, так само як і на час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження в Іпотечному договорі, іпотечне застереження було чинним (чинне і на даний час), а отже і права та обов`язки, які з нього випливають, підлягають виконанню.

При цьому, укладення окремого договору між банком та Іпотекодавцем про задоволення вимог Іпотекодержателя не вимагає ні законодавство, в тому числі Закон України «Про іпотеку», ні умови Іпотечного договору.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, шо міститься в іпотечному, договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, виходячи із аналізу викладених норм Закону України «Про іпотеку» можна дійти наступних висновків: сторони іпотечного договору мають право погодити питання звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку; іпотечне застереження прирівнюється та фактично є договором про задоволення вимог іпотекодержателя; правовою підставою звернення стягнення на предмет іпотеки може бути як окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя так і іпотечне застереження, яке міститься в іпотечному договорі.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс 19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону».

У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61- 30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Аналогічна Правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі № 464/8589/15-и (Провадження № 61-10874сво18 )

На виконання норм Закону України «Про іпотеку», АТ «Альфа-Банк» надіслав письмове повідомлення позичальнику (іпотекодавцю) ОСОБА_2 та дане повідомлення, разом з Кредитним договором, Іпотечним договором надавались державному реєстратору.

08.09.2017р. АТ «Альфа-Банк» (на той час АТ «Укрсоцбанк») направило вимогу ОСОБА_2 за вихідним номером 958/3-42 від 07.09.2017 про негайне повернення заборгованості по кредитному договору та повідомив, що у разі невиконання ними законної вимоги банку, буде розпочато звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується поштовим чеком, списком згрупованих відправлень, реєстром № 1055 від 08.09.2017р., описом вкладення та рекомендованим повідомленням (копії додаємо).

Вимога була відправлена поштою рекомендованим, цінним листом та отримана особисто ОСОБА_2 12.09.2017.

Якщо у законі і договорі по різному урегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, то застосовуються вимоги договору, якщо такі не протирічать закону чи не заборонені законом. У даному випадку однією із умов переходу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю була добровільна передача іпотекодавцем предмета іпотеки.

Відповідно до п. 6.2 Іпотечного договору передбачено, що «Усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або врученні особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача».

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що сторони дійшли згоди щодо направлення всіх повідомлень, які необхідні були при виконанні умов договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо іпотекодавець узгодив з іпотекодержателем процедуру надсилання повідомлень, які необхідні будуть при виконанні умов договору іпотеки, він повинен діяти добросовісно, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Аналогічна Правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України ві. 22 травня 2019 року по справі № 490/3505/17.

У пункті першому Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969 цс 16 зроблено висновок, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно з частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку встановленому статтею цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підстав: договору купівлі- продажу.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 цього Закону): передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У пункті 4.5.3 договору іпотеки його сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Тлумачення положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього іпотекодержателем не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Отже, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц провадження № 61-10874 св 18.

Враховуючи вище викладене, в задоволенні позову ОСОБА_2 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Чернігівської райдержадміністрації Ананко Костянтина Вікторовича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про скасування записів про державну реєстрацію права власності, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Чернігівської райдержадміністрації Ананко Костянтина Вікторовича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про скасування записів про державну реєстрацію права власності, третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 25.02.2020.

Суддя Л.В. Карапута