Провадження №: 2/755/7384/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., вивчивши в приміщенні суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, -

у с т а н о в и в:

20.12.2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних.

Ухвалою суду від 23.12.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Також ухвалою, зокрема, встановлений строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву - не пізніше 15 днів з дня отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, копію ухвали суду про відкриття провадження у справі відповідач отримав 14.01.2020 року (а.с. 26).

Відзив на позовну заяву відповідач подав до суду шляхом здійснення поштового відправлення 31.01.2020 року (а.с. 33), хоча останнім днем для подачі відзиву було 29.01.2020 року. Отже, відповідач пропустив встановлений судом строк на подання відзиву на позовну заяву і термін відповідного пропуску становить 2 дні.

11.02.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву, у якій також міститься клопотання позивача про залишення без розгляду відзиву на позовну заяву із посилання на те, що ухвалу про відкриття поводження у справі відповідач отримав 10.01.2020 року, а свій відзив подав 03.02.2020 року. У зв`язку з наведеним позивач вважає, що відзив відповідача на позовну заяву має бути залишений без розгляду, як такий, що поданий поза межами встановленого судом строку.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази, приходить до висновку про те, що відповідачу слід продовжити встановлений судом строк для подання відзиву на позовну заяву та відповідно відмовити позивачу у задоволенні клопотання про залишення відзиву на позовну заяву без розгляду, з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем дійсно пропущений строк для подання відзиву на позовну заяву, але не з тими датами та не у той термін про який йдеться у клопотанні позивача, що відповідач начебто отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі 10.01.2020 року та подав відзив 03.02.2020 року, тобто пропустив відповідний строк на 9 календарних днів.

За наявними в матеріалах справи доказами відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі 14.01.2020 року, а подав свій відзив на позов 31.01.2020 року, тобто пропустив встановлений судом процесуальний строк на 2 календарних дня.

Відповідно до положень ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, за змістом ст. 127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Отже, поскільки процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а не законом, суд має право з власної ініціативи, тобто за відсутності відповідної заяви учасника справи, вирішити питання про можливість продовження встановленого судом процесуального строку.

За змістом ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішенням ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

В даному випадку суд дійшов висновку про необхідність продовження відповідачу процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву, оскільки з урахуванням дуже не тривалого терміну його пропуску (2 дні), залишення відзиву на позов без розгляду вказуватиме на те, що суд вдається до надмірного формалізму та особливо суворого застосування процесуальних норм, що призводить до порушення принципів права на суд та доступу до суду, як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.

Враховуючи, що суд вважає за необхідне продовжити відповідачу процесуальний строк на подання відзиву на позов, вимоги позивача про залишення відзиву на позовну заяву без розгляду не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 10, 126, 127, 353-355 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Продовжити відповідачу Моторному (транспортному) страховому бюро України процесуальний строк встановлений судом на подання відзиву на позовну заяву у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, з п`ятнадцяти до сімнадцяти днів з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі, тобто до 31.01.2020 року включно.

У задоволенні клопотання позивача про залишення без розгляду відзиву відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України на позовну заяву ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено 24.02.2020 року.

Суддя -