РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року м. Рівне

Справа № 562/1273/17

Провадження № 22-ц/4815/267/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа -служба у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації,

за участю сторін, представника позивачки-адвоката Януль-Сидорчук Х.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 2 жовтня 2019 року в складі судді Мички І.М., проголошене в 9 год. 20 хв. в м. Здолбунів, дата складання повного судового рішення - 9 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя служба у справах дітей Здолбунівської райдержадміністрації про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивувала тим, що 22.06.2007 року між нею та відповідачем відділом РАЦС Здолбунівського РУЮ Рівненської області було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Здолбунівського районного суду від 14.07.2016 року. Від вказаного шлюбу в них є троє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Здолбунівського районного суду від 11 липня 2016 року із відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_3 у розмірі 800 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 12.05.2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Вказувала, що на даний час діти проживають разом із нею, відповідач проживає окремо, не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться станом їх здоров`я, успіхами та досягненнями. Під час окремого проживання не виявляє бажання проводити час з дітьми та не приділяє належну увагу дітям, хоча має достатньо часу, оскільки не працює.

Крім того, ОСОБА_2 постійно вчиняє конфлікти за місцем проживання її та дітей, під час яких застосовував до неї фізичне насильство.

З приводу неправомірних дій відповідача вона неодноразово зверталась із скаргами до відділу у справах дітей Здолбунівської райдержадміністрації та органів поліції.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 2 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а з його пояснень вбачається, що він бажає спілкуватися з дітьми, однак через конфлікт з позивачкою не завжди виходить знайти спільну мову з дітьми.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач не проявляє до дітей батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов`язків по їх вихованню та навпаки, своєю поведінкою шкодить інтересам дітей. Він не піклується про здоров`я дітей їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не допомагає в достатньому обсязі матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання.

Звертає увагу на те, що відповідач не спілкується з дітьми протягом більше як трьох років, не знає як навчаються діти, які додаткові заняття відвідують, що їх цікавить, не цікавиться їх внутрішнім світом та не знає чого вони потребують.

Вказані обставини в судовому засіданні відповідно до ст.ст. 76-78, 81 ЦІІК України стверджені сукупністю належних та допустимих доказів, а саме: заявами в службу в справах дітей, матеріалами кримінальних проваджень, рішеннями суду, показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , показаннями допитаних в судовому засіданні дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітньої ОСОБА_3 , які судом першої інстанції не було взято до уваги.

Крім того, поведінка ОСОБА_2 , постійні конфлікти, сварки, які виникають з його ініціативи, в присутності дітей, чинять негативний вплив на психіку дітей, не сприяють засвоєнню ними, а особливо неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , загальновизнаних норм моралі.

Той факт, що ОСОБА_2 не цікавиться подальшою долею, вихованням своїх дітей, самоусунувся від своїх обов`язків, також підтверджується поданою ним позовною заявою до Здолбунівського районного суду про скасування усиновлення дитини.

Судом при ухваленні рішення не враховано, що ОСОБА_2 постійно сплачував аліменти лише частково, із значною затримкою та погашав заборгованість напередодні судових засідань у цій справі.

Вважає, що висновок органу опіки і піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є необґрунтованим, а тому не має прийматися до уваги та не є належним доказом в справі.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Рішення суду в частині відмови в позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 сторонами не оскаржується та його законність в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22.06.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Здолбунівського районного суду від 14.07.2016 року.

Від вказаного шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про усиновлення, виданого відділом РАЦС Здолбунівського РУЮ Рівненської області, серії НОМЕР_1 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , усиновлений на підставі рішення Здолбунівського районного суду №2-0-169/08 від 13.11.2008 року з присвоєнням йому прізвища " ОСОБА_11 ", а по батькові " ОСОБА_12 ".

Відповідно до свідоцтва про усиновлення, виданого відділом РАЦС Здолбунівського РУЮ Рівненської області,серії НОМЕР_2 ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усиновлена на підставі рішення Здолбунівського районного суду №2-0-169/08 від 13.11.2008 року з присвоєнням їй прізвища " ОСОБА_11 ", а по батькові " ОСОБА_14 ". Усиновлювачем у вказаних свідоцтва зазначено відповідача ОСОБА_2

5.12.2008 року відділом РАЦС Здолбунівського РУЮ Рівненської області видано свідоцтва про народження, в яких батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записано ОСОБА_2 .

Рішенням Здолбунівського районного суду від 11 липня 2016 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_3 у розмірі 800 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 12.05.2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав" (далі - Постанова), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

З наведеного вбачається, що позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як передбачено статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до вимог статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

З наведеного слідує, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав її батьків, першочерговими є інтереси дитини.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення батьком (матір`ю) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини можуть бути зумовлені не її (його) волею.

При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою ОСОБА_3 та брати участь у її вихованні, натомість встановлено, що між сторонами існує конфлікт, що негативно вплинуло на взаємовідносини відповідача з дочкою, яка залишилася проживати з матір`ю.

Відповідно до висновку служби органу опіки та піклування Здолбунівської райдержадміністрації №2305/01-25/17 від 31.01.2017 року комісія з питань захисту прав дитини рекомендує органу опіки та піклування Здолбунівської райдержадміністрації надати висновок про недоцільність позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 щодо дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .(а.с.84)

23.08.2019 року орган опіки та піклування Здолбунівської райдержадміністрації надано висновок №2135/01-25/19 про недоцільність позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному висновку зазначено, що згідно пояснень ОСОБА_2 він сплачує аліменти, хоче спілкуватися та бачитися донькою. (а.с.182)

Із характеристики ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеної 29.05.2017 року класним керівником та директором Рівненського навчально-виховного комплексу №12, вбачається, що тато відвідав батьківські збори та був присутнім на святі "Останнього дзвоника".

Крім того, 1.02.2018 року ОСОБА_1 звертався до комісії з питань захисту дітей Здолбунівської райдержадміністрації із заявою з приводу того, що його неповнолітня донька ОСОБА_3 після розлучення залишилась проживати з його колишньою дружиною ОСОБА_1 , однак на даний час йому не відомо де знаходиться та в яких умовах вона проживає. Також, у заяві відповідач вказував, що хоче мати можливість вільно, без участі будь-яких інших осіб спілкуватись з донькою, вирішувати абсолютно любі питання, пов`язані з її розвитком як фізичним так і духовним, та просив встановити місцезнаходження його неповнолітньої доньки та вжити заходів щодо порушення її прав.

Відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав і має бажання піклуватися про дочку, проявляти турботу та брати участь у її вихованні.

Заходи впливу до відповідача не вживалися, невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається матір, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

Позивачем не доведено суду, що спілкування відповідача з дитиною ОСОБА_3 в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої.

Доводи ОСОБА_1 про постійне вчинення відповідачем конфліктів, з приводу яких вона неодноразово зверталась із скаргами в органи поліції, також не можуть бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки будь-яких даних про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вказаними зверненнями або вчинення ним протиправних дій відносно дітей матеріали справи не містять.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач також неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу спричинення йому ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд вважає, що наявність заборгованості по аліментам сама по собі також не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав та не може у повній мірі свідчити про саме свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини.

Доводи апеляційної скарги про звернення ОСОБА_2 в суд з позовом про скасування усиновлення ним ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не підтверджують його небажання спілкуватись з дитиною ОСОБА_3 та брати участь в її вихованні, так як вона є його рідною дочкою та ним не усиновлювалась.

Крім того, в запереченнях на вказаний позов ОСОБА_1 вказувала, що діти не бажають скасування усиновлення, прагнуть і хочуть відновити добрі стосунки з батьком.

Враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з донькою, розуміння своєї вини в усуненні в певний проміжок часу у вихованні та розвитку дитини, бажання та намагання змінити свою поведінку та необхідність, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові та дочці налагодити їх родинні стосунки, а також, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дочки, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлена права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

Із врахуванням наведеного, резолютивну частину оскаржуваного рішення суду слід змінити та доповнити попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.3 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок позивачки.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 2 жовтня 2019 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацами наступного змісту:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Покласти на службу у справах дітей Здолбунівської районної державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Понесені витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Гордійчук С.О.