Справа № 461/3635/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/2459/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача, її представника - адвоката Сотника

О.І., представника відповідача - адвоката Найди І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 05 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на оформлення паспорту неповнолітній дитині без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, поданим за місцем свого проживання на території України: АДРЕСА_1 , яке територіально відноситься до Галицького району міста Львова, до відповідача ОСОБА_2 - громадянина США, про надання їй дозволу на подання одноосібно заяви на оформлення паспорта громадянина США їхній з відповідачем дочці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що дочка народилась в США і є громадянкою США, однак, дія паспорту дитини закінчилась 22.10.2017 року в період її перебування з позивачем на території України, а тому вона не може залишити територію України без оформлення нового паспорта в установленому законом порядку у консульській установі Посольства США в Україні, а відповідач такої згоди на її (позивача) звернення не дає через неприязні відносини між ними, чим порушується право дитини на вільне пересування, спілкування з рідним братом, відвідування країни, де вона народилась і раніше проживала

На підтвердження законності своїх вимог позивач посилалась також на лист-роз`яснення від 05.01.2018 року консульського відділу Посольства США в Україні, в якому їй було рекомендовано звернутись до суду за місцем проживання дитини для отримання дозволу на оформлення паспорта громадянина США без згоди батька.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 05 липня 2019 року провадження у даній справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалу суду оскаржила позивач, просить її скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт зазначає, що непідсудність цивільної справи не є підставою для закриття провадження у справі у розумінні статті 255 ЦПК України.

Відповідно до приписів ч.2 ст.31 ЦПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Звертає увагу на те, що ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 20.05.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, а тому суд першої інстанції фактично вирішив питання територіальної підсудності, підмінивши таке поняттям «неможливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства».

Зазначає, що за загальним правилом, місцем проживання дитини є місце проживання (реєстрації) того з батьків, з яким проживає дитина, а в даному випадку дитина вже упродовж декількох років проживає з матір`ю по АДРЕСА_1 на території України.

Наголошує, що Україна та США є підписантами Конвенції 1996 року «Про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей», якою закріплено принцип територіальної юрисдикції справ за звичайним місцем проживання дитини.

Вважає, що судом не виконано вимоги процесуального закону про застосування міжнародних договорів, чинних для України, оскільки відповідно до Конституції України вони є частиною національного законодавства.

Сторона відповідача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошує, що позивач, відповідач та їхня дитина є громадянами США, а тому спірні відносини сторін по виконанню ними своїх прав та обов`язків щодо дитини, зокрема, щодо оформлення паспорта громадянина США за законодавством США не мають жодного правового зв`язку з Україною.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 13 Сімейного кодексу України передбачено, що частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 496 ЦПК України передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, а саме: підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Так, зокрема, частиною першою статті 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатись до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п.7 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з моменту її ратифікації постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Крім того, питання юрисдикції у правовідносинах із застосуванням терміну «батьківська відповідальність», що включає повноваження, які випливають з батьківських чи будь-яких аналогічних відносин, які визначають права, обов`язки та представництво стосовно особи чи майна дитини батьків, опікунів або інших законних представників, регламентується Конвенцією 1996 року «Про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей», яка ратифікована Верховною Радою України і набрала чинності для України 01.02.2008 року.

Відповідно до статті 3 Конвенції, заходи захисту дитини можуть стосуватись, зокрема, набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування; права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначити місце проживання дитини, а також право на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини; опіки, піклування та аналогічних інститутів, тощо.

Статтею 5 Конвенції передбачено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

З урахуванням наведених вище норм матеріального та процесуального права й тієї обставини, що позивач подала даний позов в інтересах своєї дитини - громадянки США (справа з іноземним елементом), з метою захисту прав дитини на вільне пересування без обмеження кордонами, а дія (подія), яка стала підставою для подання вказаного позову, а саме: закінчення дії паспорта громадянина США, на підставі якого дитина виїхала із країни свого місця народження та проживання ( США ) і на законних підставах в`їхала на територію України - країни місця народження і проживання своєї матері ОСОБА_1 , мала місце саме на території України, а для вирішення питання оформлення дитині чинного паспорта компетентним органом іноземної держави, який знаходиться на території України, необхідне, зокрема, рішення суду про надання виключного дозволу на подання заяви на оформлення паспорта громадянина США для дитини саме тому з батьків, який здійснює подання цієї заяви, а в даному випадку - це мати дитини, місце проживання якої з дитиною на Україні територіально відноситься до Галицького району м.Львова, де дитина проживає вже впродовж тривалого періоду часу, - колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про непідсудність даної справи судам України в загальному і Галицькому районному суду м.Львова, зокрема.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив також із того, що при оформленні дитині паспорта громадянина США відповідно до законодавства США, у державному органі США (Посольстві США в Україні) можуть виникнути труднощі із виконанням рішення суду України, однак, такий висновок суду є передчасним з огляду на те, що у відповідь на запит апеляційного суду, Консульський відділ Посольства США в Україні своїм листом від 14.01.2020 року (а.с.158) повідомив, що відповідно до чинного законодавства США, Посольство США може прийняти до уваги рішення українського суду, згідно з яким надається виключний дозвіл на видачу паспорта громадянина США неповнолітній дитині, саме тому з батьків, який здійснює подання заяви.

Таким чином, з огляду на наведені вище норми права і обставини справи, правових підстав для висновку про те, що дана справа не може бути розглянута судами України, у колегії суддів немає, а тому оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи те, що суддя Ніткевич А.В. у період з 17 по 21 лютого включно перебував на листку непрацездатності, тому повний текст постанови складений 24 лютого 2020 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 05 липня 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.