ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 343/859/17

провадження № 61-12650св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Бойчука І. В., Фединяка В. Д., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні об`єктом незавершеного будівництва.

В обґрунтування позову зазначила, що заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року визнано за нею право власності на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 (75% готовності), у порядку спадкування після батька ОСОБА_4 .

Вказує, що після смерті ОСОБА_4 її родичі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у незавершеному будівництвом житловому будинку облаштували своє житло, замінили замки у дверях і перешкоджають їй заходити до будинку. Вона неодноразово зверталася до них з проханням звільнити вказане майно, однак безрезультатно.

За таких обставин просила усунути їй перешкоди у користуванні об`єктом незавершеного будівництва - житловим будинком по АДРЕСА_1 (75% готовності), шляхом зобов`язання відповідачів надати ключі від вхідних дверей, звільнити будинок від своїх особистих речей та забезпечити безперешкодний доступ до нього.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 7 лютого 2019 року, ухваленим у складі судді Андрусіва І. М., з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 12 лютого 2019 року, ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про недоведеність чинення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перешкод ОСОБА_1 у користуванні спадковим майном.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2019 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 7 лютого 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належними їй будівельними матеріалами, які використані в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , шляхом повернення ключів від вхідних дверей, звільнення незавершеного будівництва від їх особистих речей та надання безперешкодного доступу до приміщень даного об`єкта незавершеного будівництва.

Стягнено з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у дохід держави у відшкодування судового збору по 320 гривень з кожного та на користь ОСОБА_1 - по 480 гривень з кожного.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі фактично проживають у незавершеному будівництвом житловому будинку по АДРЕСА_1 (75% готовності), чим перешкоджають позивачу у користуванні успадкованим нею майном, тому її права як власника підлягають судовому захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2019 року скасувати і залишити в силі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 7 лютого 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що позивач є власником лише будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , тому не має права вимагати усунення перешкод у користуванні самим житловим будинком, який є самочинним будівництвом і не введений в експлуатацію.

Вказала на недоведеність того, що вона і ОСОБА_2 чинять ОСОБА_1 перешкоди у користуванні успадкованим майном.

Позиція інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що факт проживання заявника і її сім`ї у незавершеному будівництвом житловому будинку по АДРЕСА_1 встановлений апеляційним судом та визнаний представником відповідачів. Крім того, у провадженні суду перебувала справа № 343/1547/17 за позовом ОСОБА_3 до неї про усунення від права на спадкування, у якій позивач свою позицію мотивувала тим, що постійно проживала з ОСОБА_4 на день його смерті і наразі продовжує проживати по АДРЕСА_1 .

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 29 серпня 2019 року зупинено виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2019 року до закінчення її перегляду касаційному порядку.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після ОСОБА_4 відкрилась спадщина на незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 (75% готовності).

Згідно з довідкою Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 7 жовтня 2016 року № 400 незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 площею 123,2 кв.м будується самочинно.

Відповідно до технічного паспорта на вказаний житловий будинок, виготовленого станом на 7 жовтня 2016 року, готовність об`єкта складає 75%, будинок збудований з цегли та гіпсоблоків, вкритий шифером, встановлені вікна та двері із дерева.

15 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно їй відмовлено.

Заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 (75% готовності), у порядку спадкування після батька ОСОБА_4 .

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі. Своє право на апеляційне оскарження рішення обґрунтувала тим, що суд визнав право власності на незавершений будівництвом житловий будинок, у якому проживає вона із сім`єю. Вказувала, що також є спадкоємцем ОСОБА_4 , постійно проживала із ним по АДРЕСА_1 , здійснювала за ним догляд, у той час як ОСОБА_1 від утримання батька ухилялась.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 серпня 2017 року заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року скасовано і ухвалено нове про відмову у позові.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 серпня 2017 року скасовано і залишено в силі заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2017 року.

Також суд апеляційної інстанції у цій справі встановив, що житловий будинок по АДРЕСА_1 не введений в експлуатацію, проте фактично використовується за призначенням, оскільки у ньому проживають відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із сім`єю. ОСОБА_1 дозволу та згоди на їх проживання у будинку не надавала і проти цього заперечує.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Стаття 41 Конституції Українизакріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення цієї статті, суди повинні виходити із того, що позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суд апеляційної інстанції з поданих сторонами доказів встановив, що, незважаючи на незакінчення будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , він фактично використовуються за призначенням і у ньому проживають відповідачі.

Оскільки ОСОБА_1 заперечує проти проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в успадкованому нею незавершеному будівництвом житловому будинку, так як це унеможливлює вільне користування та розпорядження ним, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права власника підлягають захисту шляхом задоволення цього позову про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання відповідачів надати доступ до будинку, ключі від вхідних дверей і звільнити його від особистих речей.

Доводи заявника про те, що позивач є власником лише будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , тому не має права вимагати усунення перешкод у користуванні самим житловим будинком, не спростовують правильність висновків апеляційного суду.

Суд встановив, що даний незавершений будівництвом житловий будинок із ступенем готовності 75% фактично використовується за призначенням, тому позивач, як законний власник, має право вимагати усунення перешкод у користуванні таким майном шляхом зобов`язання відповідачів, які безпідставно там проживають, забрати свої речі і надати безперешкодний доступ до цього майна.

Твердження заявника про те, що вона і ОСОБА_2 не чинять ОСОБА_1 перешкоди у користуванні успадкованим майном, касаційний суд відхиляє.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі фактично проживають у незакінченому будівництвом житловому будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлена реальної та об`єктивної можливості користуватися і розпоряджатися таким майном на власний розсуд. Позивач заперечує проти користування відповідачами зазначеним житловим будинком 75% готовності, згоди на їх проживання у ньому не надає, про що свідчить перебування цього позову у провадженні суду.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, не відноситься до повноважень касаційного суду при касаційному перегляді справи, який не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2019 року.

Керуючись статтями 400 і 401 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2019 рокузалишити без змін.

Поновити виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 31 травня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов