Справа № 409/2029/19
Провадження № 22-ц/810/82/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року, лютого місяця, 19-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Гаврилюка В.К., Дронської І.О. за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 грудня 2019 року у цивільній справі (№ 409/2029/19 суддя І інстанції - Максименко О.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Білокуракинського районного суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав було відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 грудня 2019 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_4 , третя особа: Станично - Луганська державна адміністрація Луганської області у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлений відповідно до положень ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції»).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При розгляді справи по суті суд першої інстанції встановив, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.7). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, 21.02.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з: батьком - ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 , сином - ОСОБА_3 (а.с.8). Згідно довідки, наданої КЗ "Станично-Луганська ЗОШ І-ІІІ ст. №1" , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається в 8-А класі Станично-Луганської ЗОШ І-ІІІ ст. № 1 (а.с.12). Як вбачається з психолого-педагогічної характеристики учня, наданої Станично-Луганською ЗОШ І-ІІІ ст. № 1, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виховується в неповній сім`ї, є інвалідом, медична група - спеціальна. Мати приділяє належну увагу вихованню сина. Батько у вихованні та шкільному житті сина участі не бере (а.с.9). Відповідно до побутової характеристики, ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.10). Згідно довідки, наданої Станично - Луганською селищною радою від 29.08.2019 року, ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю - ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні (а.с.13). Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2, ОСОБА_1 отримує соціальну допомогу на дитину інваліда - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.14). Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 16.01.2019 року, ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні сина з 2014 року. Згідно наданих ОСОБА_1 документів батько самоусунувся від виховання дитини, разом з сином не проживає та не навідує його, з дитиною не контактує, життям сина не цікавиться, матеріальні потреби не задовольняє, не піклується про фізичний, психічний, моральний і духовний розвиток дитини, навчанням, захопленнями, успіхами сина не цікавиться, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, в зв`язку з чим орган опіки та піклування Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 (а.с.15). Суд першої інстанції не взяв до уваги висновок Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина пославшись на те, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду та відмовив у задоволенні заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини, тоді як позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу. Як вбачається із тексту позовної заяви, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначила його ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як роз`яснювалось у п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо та умисно піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Що ж до доводів апеляційної скарги, то у рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ було наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Позивачка не довела суду що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками - коли це є доведеним належними та допустимими доказами по справі. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови доведеної винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між тим, посилання скаржника на непроживання відповідача разом із дитиною з 2014 року само по собі не може розцінено як підтвердження його винної поведінки, між сторонами є розірвано шлюб, дитина проживає із матір`ю, адреса проживання вказана як Ст. Луганське, тобто населений пункт поряд із лінією розмежування та КПВВ «Станиця Луганська», де з 2014 року відбувались АТО та ООС. Твердження позивачки у позові про вчинення відповідачем злочинних дій - його причетність до дій незаконних збройних формувань т.з. "ЛНР" не є доведеним, є бездоказовим.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Щодо посилань скаржника на висновок Органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, то він базується лише на поясненнях ОСОБА_1 . Згідно з ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, ОСОБА_1 не було надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці, тоді як у справу не було надано доказів, які б давали можливість для подібних висновків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Та обставина, що позбавлення відповідача батьківських прав буде найкращим чином відповідати у цьому випадку інтересам дитини належними та допустимими доказами позивачкою не була доведена, доводи апеляції висновків суду першої інстанції не спростовують. Правилами п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України є передбаченим що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 23 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий

Суддя