Єдиний унікальний номер 219/4133/18
Номер провадження 22-ц/804/309/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер 219/4133/18

Номер провадження 22-ц/804/309/20

26 лютого 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1

представник позивачки: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

представник відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_2 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та права власності на нерухоме майно,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2019 року, повний текст якого складено суддею Дубовиком Р.Є. в м. Бахмут в приміщенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області 24 жовтня 2019 року, час ухвалення рішення суду не зазначено, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2018 року представник позивача ОСОБА_2, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , який в подальшому був ним уточнений про визнання права спільної сумісної власності подружжя та права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову посилається на те, що позивач ОСОБА_1 перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 28.08.1987 року та за час шлюбу сторонами було набуто майно, а саме: земельна ділянка площею 0,1095 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0626; земельна ділянка площею 0,0405 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0625; земельна ділянка площею 0,0368 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0619; земельна ділянка площею 0,1032 га для ведення особистого селянського господарсі за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0618.

Крім того, сторонами за спільні сімейні кошти та за рахунок спільних трудових зусиль було збудовано пост технічного обслуговування з мийкою, розташований на вищевказаних земельних ділянках за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Декларацією об`єкта до експлуатації та технічним паспортом. Отже, вищевказані земельні ділянки є приналежністю зазначеного поста технічного обслуговування з мийкою і слідують за ним, а тому є його невід`ємними частинами.

Позивачка зазначила, що має право на поділ у рівних частках вищезазначеного майна, оскільки воно набуто під час шлюбу з відповідачем і є їх спільною власністю.

У зв`язку із вищезазначеним, просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності з відповідачем зазначене майно та здійснити його поділ визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину оспорюваного майна.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

24 жовтня 2019 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги задоволено частково:

- Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0405 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0625; земельну ділянку площею 0,1095 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0626.

- Поділено спільне сумісне майно подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0405 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0625, та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1095 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0626, за кожним.

- У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

26 листопада 2019 року не погодившись із вказаним рішенням представником позивача ОСОБА_2 , який діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Посилаючись на постанови Верховного Суду України зазначає, що при вирішенні справи суд не звернув уваги на положення законодавства, не дослідив письмові докази в зв`язку з чим, зробив помилковий висновок про те, що оспорювані земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача, а тому поділу між сторонами не підлягають.

Також зазначає, що суд не звернув уваги на виключення із загального правила щодо набуття прав на земельну ділянку, яка використовується для обслуговування іншого об`єкта та дійшов передчасного висновку про неможливість поділу між сторонами спірних земельних ділянок не врахувавши, що у разі поділу об`єкта - головної речі земельна ділянка, яка використовується для обслуговування такого об`єкті, підлягає поділу в тих самих розмірах, що й сам основной об`єкт незалежно від майнового статусу цієї ділянки.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

30 січня 2020 року до апеляційного суду від представника відповідача - адвоката Деменкової Є.С. надійшов відзив № 26/1 від 29.01.2020 року, в якому вона просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0405 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0625; земельної ділянки площею 0,1095 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0626 та поділу цих ділянок по ? за позивачем та відповідачем, визнавши за ними в цих частках право власності на зазначені земельні ділянки. В іншій частині рішення залишити без змін.

Зазначила, що суд першої інстанції невірно застосував положення ч.5 ст. 61 Сімейного кодексу України до правовідносин, які виникли до набрання чинності вказаної норми, тобто застосував закон, який не підлягав застосуванню. Таким чином, оспорювані земельні ділянки є приватною власністю ОСОБА_3 , які одержані ним під час шлюбу, але не є спільною сумісною власністю подружжя.

Також зазначила, що пост технічного обслуговування з мийкою не перебуває в експлуатації, він навіть ще недобудований, тому неможливо поділити цей об`єкт, визначити кількість витрачених на будівництво матеріалів, їх вартість (а.с.210-214).

24 лютого 2020 року до апеляційного суду від представника відповідача - адвоката Деменкової Є.С. надійшла заява № 57/02 від 21.02.2020 року, в якій посилаючись на доводи, викладені нею у відзиві, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0405 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0625; земельної ділянки площею 0,1095 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0626 та поділу цих ділянок по ? за позивачем та відповідачем, визнавши за ними в цих частках право власності на зазначені земельні ділянки. В іншій частині рішення залишити без змін.

Зазначила, що не зможе прийняти участь у судовому засіданні, яке відбудеться 26.02.2020 року, оскільки у цей час перебуватиме у відрядженні у Київському апеляційному суді, тому питання щодо розгляду справи за її відсутності просить вирішити на розсуд суду (а.с. 237- 240).

Представник позивачки ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники процесу належним чином повідомлені про день та час розгляду справи у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи ( а.с. 222, 226-228, 231 ).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.

ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1987 року. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24.04.2018 року шлюб між ними було розірвано (а. с.75).

Також встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельних ділянок площею: 0,1095 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0626; 0,0405 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0625; 0,0368 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0619; 0,1032 га для ведення особистого селянської господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0618, що підтверджується Свідоцтвами про право власності на нерухоме майно (а.с.6-9), інформацією про об,єкт нерухомого майна (а.с.76-79), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрації прав власності на нерухоме майно (а.с.81-84), а також оглянутими в судовому засіданні оригіналами реєстраційних справ № 4209, № 09, № 09, № 09.

Рішенням Луганської селищної ради № 5/20-309 від 18 грудня 2007 року ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер земельної ділянки :10:000:0217) (а.с.141).

19.11.2013 року ОСОБА_3 подав нотаріально засвідчену заяву-згоду, щоб вказана земельна ділянка була поділена на дві земельні ділянки. 27.03.2014 року ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,0405 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0625, а також на земельну ділянку площею 0,1095 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0626, яке зареєстроване за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Луганської селищної ради № 6/24-339 від 21 серпня 2012 року ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 0,14 га, розташовану по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер земельної ділянки :10:000:0465) (а.с.139).

19.11.2013 року ОСОБА_3 подав нотаріально засвідчену заяву-згоду, щоб вказана земельна ділянка була поділена на дві земельні ділянки. 27.03.2014 року ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,1032 га для ведення особистого селянської господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0618, а також на земельну ділянку площею 0,0368 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:000:0619, яке зареєстроване за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 21.10.2013 року, ОСОБА_3 є замовником об`єкта будівництва «Пост технічного обслуговування з мийкою по АДРЕСА_1 » (а.с.10-13). Проте, відомості про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - пост технічного обслуговування з мийкою по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Згідно із ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції дотримані вищенаведені норми.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власність дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як роз`яснено в абз. 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власність подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» була доповнена ст.61 СК України частиною п`ятою, відповідно до якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Закон набрав чинності 08 лютого 2011 року.

Законом України від 17 травня № 4666-VІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» частина п`ята статті 61 СК України виключена, і доповнена частина перша статті 57 СК України, відповідно до якої земельна ділянка набута внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Закон вступив в законну силу 13 червня 2012 року.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна земельна ділянка за кадастровим номером № :10:000:0465, яка в подальшому 27.03.2014 року була поділена на дві земельні ділянки: площею 0,1032 га з кадастровим номером :10:000:0618 та площею 0,0368 га з кадастровим номером :10:000:0619, передана ОСОБА_3 у власність на підставі рішення Луганської селищної ради № 6/24-339 від 21 серпня 2012 року, тобто після набуття чинності змін до Сімейного кодексу України.

Таким чином, земельні ділянки: площею 0,1032 га з кадастровим номером :10:000:0618 та площею 0,0368 га з кадастровим номером :10:000:0619, надані ОСОБА_3 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, набуті ним у приватну власність а не у спільну сумісну власність з ОСОБА_1 .

Таким чином, вказані земельні ділянки не можуть бути визнані спільним сумісним майном подружжя, як було вірно встановлено судом першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поста технічного обслуговування з мийкою, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та поділу його між сторонами, апеляційний суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормами ч. 1 ст. 181 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Частиною другою ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Пунктом 15 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_3 не є власником поста технічного обслуговування з мийкою по АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно відсутня.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання ж права власності на об`єкт нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 18 грудня 2019 року у справі № 14-483цс19. У вказаній правовій позиції Велика Палата Верховного Суду України фактично відступила від правових висновків, викладених Верховним Судом України у справі № 6-47цс16 від 07.09.2016 року, на які посилався апелянт.

Таким чином, зазначений правовий висновок не може бути прийнято апеляційним судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовної заяви у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Вступну та резолютивну частини постанови було проголошено у судовому засіданні 26 лютого 2020 року. Повний текст постанови було виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 26 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: А. В. Гапонов

Судді: Л.П. Никифоряк

Г.В. Новікова