Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 415/5946/18
Провадження № 22-ц/810/816/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Яресько А.В.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Лисичанська міська рада Луганської області

представник відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 09 серпня 2019 року, ухваленого у складі судді Фастовця В.М., в залі судових засідань Лисичанського міського суду Луганської області в м. Лисичанську

у справі за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лисичанської міської ради Луганської області, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , за життя, на початку березня 2007 року передав позивачу у користування належний йому приватний будинок АДРЕСА_1 .

За усною домовленістю вони домовились про те, що ОСОБА_3 продасть позивачу свій будинок за 25 000 гривень, на підтвердження чого ОСОБА_3 власноруч 07.10.2007 року була написана розписка, про отримання від нього ОСОБА_1 5000 гривень завдатку, як попередньої оплати для подальшого продажу будинку.

Після складання розписки ОСОБА_3 передав позивачу ключі від свого будинку, як на підтвердження його намірів на подальший продаж.

Продаж будинку та остаточний розрахунок за домовленістю повинен був відбутись на протязі трьох років, бо на той час у позивача не вистачало коштів на його придбання.

У зв`язку з відсутністю коштів переоформити будинок за життя ОСОБА_3 не вдалось.

Після смерті ОСОБА_3 спадщину від нього до сьогодні ніхто не прийняв, а хто небудь з рідних навіть не цікавились померлим.

За час мешкання у зазначеному вище будинку за власні кошти позивач періодично робив поточний ремонт.

Посилаючись на те, що починаючи з березня 2007 року і до сьогодні він добросовісно, безперервно та відкрито володіє та користується будинком АДРЕСА_1 , позивач на підставі ст. 344 ЦК України, просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 09 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено за недоведеністю вимог.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач користується спірним будинком з дозволу ОСОБА_3 , що був лише співвласником будинку, при цьому розмір частки цього співвласника суд встановити не в змозі за відсутності первинного правовстановлюючого документа (свідоцтва про право на спадщину, посилання на який міститься у довідці БТІ) та наступних правовстановлюючих документів на частки померлих співвласників, якщо такі існують.

До участі у справі не залучена співвласник ОСОБА_4 , її родинні зв`язки з померлими співвласниками і відповідно наявність права на спадкування після них суду також не відома.

У суду відсутні докази того, якою саме часткою майна заволодів і добросовісно користувався позивач, та докази того, що Лисичанська міська рада є єдиним належним відповідачем у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області у справі № 415/5946/18 від 09.08.2019 року.

Ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі, а саме визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Скаржник зазначив, що не міг надати доказів суду, а саме первинного правовстановлюючого документу на будинок, та інформації про інших співвласників, про існування яких йому стало відомо з рішення суду, у зв`язку з тим, що він не є спадкоємцем та таку інформацію нотаріус йому надати не може. Після винесеного рішення суду він звернувся до Лисичанського БТІ, стосовно отримання первинної правовстановлюючої документації на будинок, де йому повідомили, що таких документів у них не має, а вони можуть знаходиться у архіві.

Суд не врахував, що пройшло вже більше 9 років після смерті ОСОБА_3 , але за цей час жодна людина, яка б мала статус спадкоємця за законом або за заповітом не звернулась до нотаріуса та не оформила своїх спадкових прав. Він і надалі продовжує відкрито і безперервно володіти будинком, якій належав померлому ОСОБА_3 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити.

Представник Лисичанської міської ради Луганської області Бондарєва В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційним судом встановлено, що згідно матеріалів технічної інвентаризації Лисичанського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 .

Після смерті останнього, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.1984 року, право власності на будинок набули в рівних частках дочки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть: ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно інформації зі Спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 за заявою спадкоємців заведені спадкові справи, стан цих справ чинний.

Після смерті ОСОБА_7 отримано свідоцтво про право на спадщину дата видачі - ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Наведені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Проте, колегія суддів зауважує, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

На відміну від процесуального правонаступництва, яке відбувається на будь-якій стадії судового процесу (ст. 55 ЦПК України), заміна неналежного відповідача здійснюється тільки на стадії розгляду цивільної справи судом першої інстанції і тільки за заявою позивача (ст. 51 ЦПК України).

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, яким позивач визначив Лисичанську міську раду Луганської області.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності спадкоємців після смерті ОСОБА_3 колегія суддів вважає необґрунтованими.

Позивачем ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог до співвласника будинку ОСОБА_4 та спадкоємців ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , які і є належними відповідачами по даній справі.

При цьому суд правильно зазначив, що не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності всіх відповідачів у справі.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належного відповідача, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 09 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: