ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 242/1228/16

провадження № 61-27390 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Крисевич Вікторії Павлівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року в складі судді Коліщук З. М. та на ухвалу апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року в складі колегії суддів Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 та просив:

- звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права продажу будь-яким способом від імені ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі продажу за початковою ціною реалізації встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом, із наданням ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу;

- виселити ОСОБА_1 та членів її родини з квартири, що є предметом іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 грудня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір та іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Починаючи з 19 грудня 2014 року відповідач припинив виконувати кредитні зобов`язання.

08 липня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» уклали договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 080715ін, відповідно до якого позивач набув право іпотекодержателя за спірним іпотечним договором.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем утворилася заборгованість у розмірі 374 923,61 грн, тому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов договору за рішенням суду можливо звернути стягнення на предмет іпотеки лише шляхом проведення прилюдних торгів, тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, що вимагає позивач.

Позивачем не вказана ціна предмета іпотеки, як того вимагають положення пункту 6.5 договору іпотеки.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відхилено, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності цих висновків не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2017 року Крисевич В. П., яка діє на підставі довіреності в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року дану справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивача зазначає, що оскаржувані рішення судів не відповідають вимогам статей 33 та 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке передбачене на підставі рішення суду.

Стверджує, що суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про долучення висновку про вартість предмета іпотеки, що позбавило його можливості змінити предмет позову та зазначити початкову ціну предмета іпотеки.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 грудня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 258/2011-86, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 280 000 грн зі строком кредитування до 14 грудня 2021 року під 15,9 % річних за користування кредитом.

14 грудня 2011 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 258з/2011-86, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно підпункту 2.1 іпотечного договору № 258з/2011-86 предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Цукуровою С. С. 14 грудня 2011 року за реєстром № 5775.

Відповідно до пункту 6.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя:

- на підставі рішення суду;

- на підставі виконавчого напису нотаріуса;

- шляхом позасудового врегулювання за домовленістю сторін на підставі цього договору згідно з договором про задоволення вимог, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у формах, порядку та на умовах, викладених в підпунктах 6.2.3.1 та 6.2.3.2 цього пункту договору у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до підпункту 6.2.3.2 договору позасудове врегулювання можливе шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому чинним законодавством України на умовах, зазначених в іпотечному договорі.

За домовленістю сторін на момент укладення цього договору предмет іпотеки оцінено у сумі 641 032 грн.

Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі майна до припинення іпотечного договору.

Згідно з розрахунком заборгованість за кредитом станом на 08 липня 2015 року складає 258 033,55 грн, з яких 237 176,45 грн заборгованості за кредитом, 20 857,1 грн заборгованості по процентах.

08 липня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» уклали договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 080715ін, відповідно до якого позивач набув право іпотекодержателя відносно вищезазначеного предмета іпотеки.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15.

У пункті 6.2.3.2 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя, зокрема шляхом позасудового врегулювання за домовленістю сторін, у тому числі шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому чинним законодавством та на умовах, зазначених в іпотечному договорі.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погодився апеляційний суд, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу відповідно до іпотечного договору передбачено лише для позасудового врегулювання, а тому позовні вимоги про такий вид звернення стягнення у судовому порядку не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з цією позицією та суб`єктивного тлумачення позивачем положень Закону України «Про іпотеку», не враховують положень іпотечного договору, відповідно до яких сторони домовилися, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу є способом позасудового врегулювання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Крисевич Вікторії Павлівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

М. М. Русинчук