Справа № 157/708/20 Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б. С.
Провадження № 22-ц/802/1129/20 Категорія: 37 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування за апеляційною скаргою відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що в с. Рудка Червинська Камінь-Каширського району Волинської області 01.02.2019 біля 20 год. 10 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Фольксваген ЛТ35», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який скоїв наїзд на її чоловіка - пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній помер.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у відповідача відповідно до полісу АМ/9180816.

Згідно з довідкою про склад сім`ї № 372 від 08.10.2019 та заяви про коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди в зв`язку зі смертю потерпілого, компенсація моральної шкоди належить їй, як дружині померлого а також його дочці ОСОБА_4 ..

На заяву на виплату страхового відшкодування відповідач листом за №9562 від 18.12.2019 повідомив про те, що у результаті розгляду отриманих документів прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від заподіяної шкоди, а саме 12519 грн.. У листі вказано, що згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 30 травня 2019 року причиною настання даної ДТП було грубе порушення пішоходом ОСОБА_3 пунктів 4.4, 4.14 Правил дорожнього руху.

Вважає такі дії відповідача неправомірними, такими, що не ґрунтуються на законі та порушують її права на отримання відшкодування у повному розмірі.

Ураховуючи наведене, просила стягнути з відповідача на її користь 12519 грн. недоплаченого страхового відшкодування по моральній шкоді та 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 12519 грн. та 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» в дохід держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове - про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 лютого 2019 року близько 20 год. 10 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від тілесних ушкоджень помер.

Постановою слідчого від 30.05.2019 закрито кримінальне провадження, у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно з полісом № АМ9180816 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який був діючий станом на 01.02.2019 (а.с.25), автомобіль марки «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 є забезпеченим транспортним засобом, відповідно до п. 1.6 Закону, страховою компанією є ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

Померлий пішохід ОСОБА_3 являвся чоловіком позивачки.

Відповідач на подану нею заяву здійснив виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою лише у розмірі 12519 грн., що становить 50% від розміру такої шкоди, посилаючись на те, що причиною настання ДТП було грубе порушення пішоходом ОСОБА_3 пунктів 4.4, 4.14 ПДР.

Задовольняючи позов про стягнення іншої половини страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач неправомірно застосував норми ст. 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто здійснив ділення страхової виплати, належної позивачу на 2, а тому вимоги позивача є законними та обґрунтованими.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільним кодексом України.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

В п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, ні доказів умислу, ні доказів грубої необережності пішохода ОСОБА_3 суду не надано, а тому підстав для зменшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки немає.

Відповідно до статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 23 зазначеного Закону передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема є шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

За змістом п. 27.3 ст. 27 Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» недоплаченої суми страхової виплати, оскільки смерть ОСОБА_3 настала у результаті наїзду на нього одного автомобіля, тому ділення страхової виплати на 2 є неправомірним.

Доводами апеляційної скарги не спростовується висновок суду першої інстанції про те, що положення п. 36.3 ст. 36, на який посилається відповідач, стосується випадку, коли внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, тому особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Фактично відповідач довільно трактує положення цієї норми, ототожнюючи пішохода з джерелом підвищеної небезпеки, що не узгоджується із визначенням, яке окреслено останньому у п. 1.10 Правил дорожнього руху.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд виходить з такого.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини 3 ст. 133 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.06.2018 справа № 757/47925/15-ц, від 20.06.2018 справа № 127/1284/14-ц, від 27.06.2018 року справа №554/9348/15-ц, від 25.07.2018 справа № 522/4198/17-ц.

Згідно позовної заяви позивач заявив до стягнення з відповідача 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи ці вимоги, позивач надав копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №0210-ц від 03.06.2020 (а.с.31), копію додатку №1 до вказаного договору (а.с.32), копію детального розрахунку робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 03.06.2020 (а.с.33).

Задовольняючи вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, як на підставу понесених ОСОБА_1 витрат послався на рахунок-фактуру про оплату за надання правничої допомоги, проте апеляційним судом при дослідження матеріалів справи не виявленого даного доказу, а тому колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження оплати професійної правничої допомоги, у зв`язку із чим такі вимоги до задоволення не підлягають.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду у цій частині.

Згідно з ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, а саме, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити часткового.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року в частині стягнення із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень скасувати, відмовивши у стягненні цих судових витрат.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий - суддя

Судді