РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/3076/19

Провадження № 22-ц/4815/1172/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне спеціалізоване лісозахисне підприємство "Рівнелісозахист",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2020 року (ухвалене у складі судді Ведяніної Т.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДСЛП "Рівнелісозахист" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що він з 8 липня 2014 року працював директором ДСЛП «Рівнелісозахист» за трудовим контрактом, укладеним між ним та Державним агентством лісових ресурсів України, строком на три роки, тобто, до 08 липня 2017 року. Наказом Держлісагенства України від 26 червня 2017 року №205-к та наказом підприємства «Рівнелісозахист» від 10 липня 2017 року №40-к з позивачем припинено трудовий договір та звільнено з посади директора підприємства «Рівнелісозахист» у зв`язку із закінченням терміну дії контракту за пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України. Вказана посада, згідно штатного розпису, є посадою даного підприємства, через що заробітна плата оплачується із фондів підприємства. Наказом №40-к від 10 липня 2017 року по підприємству «Рівнелісозахист» було визначено, що при звільненні підприємство зобов`язано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Однак, остаточний розрахунок із ОСОБА_1 підприємством було здійснено лише 05 вересня 2019 року, так як вказаного числа було проведено виплату компенсації за невикористані 19 днів відпустки у розмірі 12 583 грн. 16 коп. В зв`язку із тим, що спору з приводу вказаної суми між підприємством та працівником не було, а розрахунок підприємством здійснено лише 05 вересня 2019 року - відповідно до 117 КЗпП України, просить стягнути на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 11 липня 2017 року по 4 вересня 2019 року в розмірі 400 735 грн. 72 коп..

Крім цього, вказує на те, що тривалість часу, протягом якого з ним не проводився остаточний розрахунок завдало йому моральної шкоди, яка обумовлена моральними стражданнями, внаслідок порушення законних прав, що виразилось у приниженні честі, гідності, ігноруванні законних його прав, а також позбавленні можливості надавати матеріальну допомогу членам сім`ї. З огляду на що, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, розмір якої оцінює в 50 000 грн..

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" - задоволено частково. Стягнуто з Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" на користь ОСОБА_1 400 735 грн. 72 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 11 липня 2017 року по 4 вересня 2019 року та 5 000 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ДСЛП "Рівнелісозахист" оскаржило його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що твердження позивача про те, що йому не в повній мірі компенсували невикористану відпустку він дізнався лише у вересні 2019 року спростовуються змістом його ж позовної заяви у справі №572/1643/17 від 12 липня 2017 року.

Сума компенсації та помилковість її розрахунку оспорювалася підприємством. Про що зазначалося його представником в судовому засіданні під час розгляду справи місцевим судом, посилаючись на обставини кримінального провадження, як на доказ інстування такого спору.

Суд першої інстанції проігнорував основоположні принципи відшкодування моральної шкоди - наявність протиправності і вини у діях підприємства відносно позивача. Стверджує, що ОСОБА_1 знав про факт і причини невиплати частини грошових коштів та переконував керівника підприємства здійснити йому виплату посилаючись на скрутне матеріальне становище і "дав слово" не використовувати даний факт проти нього, однак подав даний позов - діючи умисно, грубо порушуючи морально-правові принципи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про законність та обгрунтованість рішення місцевого суду, просить про залишення його без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про часткове її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України - трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що 8 липня 2014 року Державне агентство лісових ресурсів України в особі голови та ОСОБА_1 уклали контракт, за умовами якого останній наймається на посаду директора ДСЛП «Рівнелісозахист» на термін з 9 липня 2014 року по 8 липня 2017 року та зобов`язується здійснювати поточне керівництво підприємством, забезпечувати ефективне використання та збереження закріпленого за підприємством державного майна і є підзвітним Державному агентству лісових ресурсів України.

Порядок оплати праці керівника ДСЛП «Рівнелісозахист» визначено розділом 3 вказаного контракту, відповідно до пункту 19 якого - керівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 28 календарних днів та відпустка за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів із збереженням щомісячної заробітної плати у порядку, передбаченому діючим законодавством.

Однією із підстав припинення трудового договору, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до наказу №205-к від 26 червня 2017 року Державного агентства лісових ресурсів України та наказу №40-к від 10 липня 2017 року Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства «Рівнелісозахист», копії яких досліджені судом, було припинено трудовий договір та звільнено з посади директора ДСЛП «Рівнелісозахист» ОСОБА_1 - з 10 липня 2017 року, у зв`язку із закінченням терміну дії контракту за пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, із виплатою грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на ті обставини, що він при звільненні з посади не використав в повному обсязі відпустку, на доведення чого надав суду копію відомості нарахування заробітної плати за період часу: з листопада 2016 року по липень 2017 року, в якій зазначено, в тому числі, кількість відпрацьованих днів у кожному місяці.

29 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся на ім`я директора ДСЛП «Рівнелісозахист» із письмовою заявою, в якій просив виплатити йому заборгованість по компенсації невикористаної відпустки за період роботи з 09 липня 2014 року по 10 липня 2017 року, оскільки відпустка мала становити 34 дні, в той час, як відповідно до наказу про звільнення позивача, компенсовано лише 15 днів невикористаної відпустки.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Факт проведення не в повному обсязі розрахунку із позивачем при його звільненні був визнаний та підтверджений відповідачем, що доводиться листом №97 від 05 вересня 2019 року, адресованому ОСОБА_1 , за підписом директора ДСЛП «Рівнелісозахист». Згідно даного листа, відповідач підтвердив, що ним було виявлено допущену помилку у розрахунку невикористаних днів відпустки, у зв`язку з чим позивачеві буде здійснено донарахування та виплату компенсації за невикористані 19 календарних днів відпустки.

Головним бухгалтером ДСЛП «Рівнелісозахист» нараховано компенсацію за невикористану позивачем відпустку при звільненні за 19 днів в розмірі 10 129 грн. 44 коп. (а.с. 18).

Із копії відомості нарахування відпускних (компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 19 днів), відомості розподілу виплат по ДСЛП «Рівнелісозахист» та платіжного доручення №419 від 05 вересня 2019 року, слідує, що позивачеві дійсно нараховано компенсацію у сумі 10 129 грн. 44 коп., яку було йому виплачено 05 вересня 2019 року, що свідчить про відсутність між сторонами спору щодо даної компенсації.

Згідно із статтею 117 КУпАП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Днем звільнення позивача є 10 липня 2017 року, а днем фактичного розрахунку ДСЛП «Рівнелісозахист» із ним є 05 вересня 2019 року.

З огляду на ці обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем було допущено порушення вимог ст. 116 КЗпП України, що спонукає до застосування щодо нього відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, вказує, що нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку, обчисленого виходячи із розміру середньоденної заробітної плати, розрахованої за два останніх місяці роботи, останньому належить до сплати сума 400 735 грн. 72 коп. (10 602,60 грн. + 16162,5 грн. : 36 робочих днів = 743 грн. 48 коп. - середньоденна заробітна плата Х 539 робочих днів затримки розрахунку), яка і була стягнута оскаржуваним рішенням суду.

У той же час, апеляційний суд вважає, що задоволений місцевим судом до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, виходячи з наступного.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Оцінка майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

До аналогічної правової позиції дійшла Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, яка, в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, підлягає врахуванню при розгляді даної справи.

Позивач більш ніж через два роки після звільнення з роботи звернувся до відповідача із заявою про виплату йому компенсації за 19 днів невикористаної відпустки. При цьому, ОСОБА_1 , займаючи керівну посаду, не міг бути необізнаним в тривалості його відпустки, її використанні та праві на компенсацію при звільненні у разі наявності невикористаної відпустки. Однак, на протязі двох років жодним чином не цікавився та не звертався до ДСЛП «Рівнелісозахист» з даним питанням, що свідчить про намагання отримати більші суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з чим, розмір компенсації виплачений відповідачем є неспівмірним та непропорційним розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який заявлений позивачем до стягнення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає розумним та справедливим зменшити розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні до 10 000 грн., у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Окрім того, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не були враховані вимоги Податкового кодексу України, відповідно до яких, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір - це обов`язок роботодавця, тому у резолютивній частині судового рішення визначається сума без їх утримання.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99р. N 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції не було зазначено про те, що стягнута на користь позивача сума обрахована без утримання податків, обов`язкових платежів та зборів, які мають бути відраховані відповідачем при виплаті позивачу суми середнього заробітку.

Тому, рішення місцевого суду також підлягає зміні шляхом доповнення його резолютивної частини висновком про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступним відрахуванням (утриманням) при його виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, оскільки саме бездіяльність позивача призвела до такої тривалої затримки у виплаті компенсації за невикористану відпустку, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України. Відповідно до положень частини першої зазначеної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у свої постанові від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , пільги щодо сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - немає. Від спати судового в цій частині позову судом не звільнявся, однак під час подання позову його не сплатив, а суд першої інстанції, в порядку ст. 141 ЦПК України, його не стягнув.

Якщо за результатом апеляційного розгляду судове рішення змінюється та зменшується сума коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, то відповідач має право на пропорційну компенсацію за рахунок позивача судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. В іншій частині судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача.

Таким чином, судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції та за її апеляційне провадження підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2020 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши його розмір до 10 000,00 грн..

Сума виплат зазначена без урахування податків, обов"язкових платежів та зборів, передбачених законодавством.

Рішення суду в частині позовних вимог про стягнення з Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" на користь ОСОБА_1 5 000 грн. моральної шкоди - скасувати.

У задоволенні позову в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір, за розгляд справи судом першої інстанції, в розмірі 3907,56 грн..

Стягнути з Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" на користь ОСОБА_1 судовий збір, за розгляд справи судом першої інстанції, в розмірі 99,78 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства "Рівнелісозахист" судовий збір, за розгляд справи судом апеляційної інстанції, в розмірі 1152,60 грн. - за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди та 5861,34 грн. - за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 20 листопада 2020 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.