Справа № 161/2711/20 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/1010/20 Категорія: 60 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_5 , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , яка була рідною сестрою його баби ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У ОСОБА_6 та ОСОБА_8 була ще одна рідна сестра ОСОБА_9 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 також померла. У ОСОБА_6 та ОСОБА_10 дітей не було. На час смерті в зареєстрованому шлюбі жодна з них не перебували. Із близької родини у нині покійної ОСОБА_6 залишилася лише його мама ОСОБА_11 , яка приходилася покійній племінницею. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 , де покійна проживала за життя. Вказаний житловий будинок знаходиться по сусідству з будинковолодінням, де проживає він разом зі своєю сім`єю, в тому числі зі своїми батьками. Фактично у нього з покійною ОСОБА_6 одне подвір`я. Позивач вказує, що до і після смерті ОСОБА_6 за житловим будинком та присадибною земельною ділянкою протягом усього часу здійснює догляд він. Після його звернення до Торчинської селищної ради йому стало відомо, що покійна ОСОБА_6 залишила на його ім`я заповіт. Саме тоді він звернувся до Луцької районної державної нотаріальної контори, однак у прийнятті заяви про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 було відмовлено з причини пропуску шестимісячного терміну з дня смерті ОСОБА_6 на звернення до нотаріальної контори із такою заявою.

За наведених обставин вважає, що ним пропущено строк на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом з поважних причин, оскільки про наявність заповіту йому нічого відомо не було.

Просить суд визначити йому додатковий строк в один місяць на подання заяви в нотаріальну контору для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Судові витрати просить залишити за собою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено. Визначено ОСОБА_3 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , тривалістю 1 місяць з моменту набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а справжні обставини судом не були встановлені відповідно до вимог процесуального закону. Рішення ухвалено без повного і всебічного з`ясування фактів, доказам не надана належна правова оцінка. Вказує, що позивачем не доведені поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини, які б давали підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини понад встановлений законом шестимісячний строк, протилежного матеріалами справи не встановлено. Оскаржуване рішення є таким, що не відповідає нормам спеціального законодавства та висновкам судової практики Верховного Суду. Недоведеність та необґрунтованість заяви позивача також підтверджується тим, що спадкова справа після померлої ОСОБА_6 була заведена ще у 2007 році, а тому при бажанні мав можливість належної реалізації права на отримання спадщини, однак з невідомих причин не скористався цим правом, обґрунтованих пояснень з посиланням на належні та допустимі докази не надав.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що строк для прийняття спадщини пропущений ОСОБА_3 з поважних причин у зв`язку з його необізнаністю про наявність заповіту. Крім того, уповноважена особа не вчинила дій для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснила його виклик як спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публікації оголошення або повідомлення про це у пресі.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з наступних підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першоїп`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 12331235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Для прийняття спадщинивстановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частинами першоютретьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 26.11.2007 року Торчинською селищною радою Луцького р-ну Волинської області (а.с. 5).

За життя ОСОБА_6 складала кілька заповітів, останній заповіт склала на ім`я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яким померла заповіла позивачу належний їй житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний заповіт 26.12.2005 року було посвідчено секретарем Торчинської селищної ради Луцького р-ну Волинської обл. та зареєстровано в реєстрі за № 286 (а.с. 6).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є двоюрідною бабою позивача ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_4 була рідною племінницею померлої.

Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_12 серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 серії НОМЕР_3 , свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 та свідоцтвом про народження ОСОБА_6 НОМЕР_5 (а.с. 40-42, 46).

Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 вбачається, що відповідач ОСОБА_5 до 30.07.1987 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15 .

При цьому, відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 , до моменту смерті останньої (а.с. 83-85).

Із наведеного слідує, що відповідач ОСОБА_5 є колишнім чоловіком померлої ОСОБА_6 і не є спадкоємцем за законом.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_3 після отримання ним інформації про наявність заповіту на його ім`я звернувся до Луцької районної державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових документів на житловий будинок, який залишився після смерті ОСОБА_6 .

Як вбачається із листа Луцької районної державної нотаріальної контори № 1547/01-16 від 09.12.2019 року «Роз`яснення про пропущення строку для прийняття спадщини», ОСОБА_3 було відмовлено і роз`яснено про неможливість отримання ним свідоцтва про право на спадщину через пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини та запропоновано звернутися до суду з позовом для визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с. 11).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Разом з тим, при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментального принципу спадкового права.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, у постановах Верховного Суду у постановах від 10 червня 2020 року у справі № 640/13714/17 (провадження № 61-44478св18) від 01 липня 2020 року у справі № 131/192/19 (провадження № 61-22639св19), від 24 липня 2020 року у справі № 729/559/18 (провадження № 61-1099св19).

Стаття 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Права, обов`язки та повноваження секретаря сільської ради, який є посадовою особою органу місцевого самоврядування, визначені статтею 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до пункту 1.1. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, та положень частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах на уповноважених на це посадових осіб органу місцевого самоврядування покладено повноваження вчинення такої нотаріальної дії як посвідчення заповітів (крім секретних).

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час відкриття спадщини, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2, 2.4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першої заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи.

Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 розділу II Порядку N 296/5).

Пунктом 3.16 глави 10 розділу II Порядку N 296/5 передбачено, що суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса обов`язку вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до частин 1-3 статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Отже, доводи апеляційної скарги про дійсність заповіту складеного на ім`я ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що на зворотній його стороні наявна відмітка про те, що він не змінювався та не відмінявся є необґрунтованими.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 478/1804/17-ц (провадження № 61-3548св19).

Встановивши, що позивач перебував із спадкодавцем у родинних відносинах, після заведення спадкової справи секретарем сільської ради не було вчинено дій щодо його повідомлення про наявність заповіту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України є підставою для визначення позивачу додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Із вказаними висновками погодився Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2018 року у справі N 484/3221/17 (провадження N 61-22510св18), від 10 січня 2019 року у справі N 263/1221/17 (провадження N 61-18261св18), від 25 березня 2020 року у справі N 642/2539/18-ц (провадження N 61-5609св19) та від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18 (провадження № 61-14962св19).

Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2008 року Луцькою районною державною нотаріальною конторою Волинської області було заведено спадкову справу № 375/08 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 (а.с. 59-68).

Зі змісту матеріалів вищевказаної спадкової справи № 375/08 слідує, що Луцька районна державна нотаріальна контора 03.03.2017 року за вих. № 300/02-14 та повторно 13.11.2019 року за вих. № 1451/02-14 звернулася до Торчинської селищної ради Луцького р-ну Волинської обл. з приводу надання копій заповітів померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 для видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину. Одночасно з цим повідомлено, що заповіт від 22.11.2005 року № 249, який був вказаний у спадковій довідці і міститься в матеріалах спадкової справи до Спадкового реєстру не внесений (а.с. 68).

Разом з тим, матеріали спадкової справи № 375/08 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 не містять будь-яких відомостей про наявність складеного ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_3 заповіту, посвідченого 26.12.2005 року секретарем Торчинської селищної ради Луцького р-ну Волинської області та зареєстрованого в реєстрі за № 286.

Отже, висновок суду про доведеність невжиття посадовою особою Торчинської селищної ради Луцького р-ну Волинської області заходів щодо надання Луцькій районній державній нотаріальній конторі відомостей про наявність заповіту, виданого на ім`я ОСОБА_3 є обгрунтованими, оскільки дій щодо сповіщення спадкоємців після отримання від ОСОБА_5 повідомлення про відкриття спадщини, матеріали спадкової справи № 375/08 не містять.

Також матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання посадовою особою органу місцевого самоврядування, уповноваженою на вчинення нотаріальних дій, а відтак і нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори, після заведення спадкової справи № 375/08 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 свого обов`язку щодо сповіщення інших спадкоємців, визначеного ст. 63 ЗУ «Про нотаріат», стороною відповідача надано не було та судом у ході розгляду справи доказів зворотного не встановлено.

Доказів встановлення факту родинних відносин ОСОБА_5 із спадкодавцем не надано.

Отже, апелянтом не наведено жодного доказу того, що він є спадкоємцем за заповітом чи за законом будь-якої черги спадкування після смерті ОСОБА_6 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 7681, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до пункту першого частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді