(2/199/1173/20)
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Богун О.О.,

при секретарі судового засідання Рудові І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2019 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він працює інспектором Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, 17 жовтня 2019 року на вул. Набережна Заводська в м. Дніпрі в районі Льодової арени відповідач, який є активістом, діяльність якого спрямована проти працівників патрульної поліції, близько 19:00 години принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача, що виявилось у формі неввічливого звернення на «ти», нецензурній лайці, образах, погрозах на адресу позивача, криках, та здійсненні плювка в обличчя позивача. Зазначені дії, які були вчинені відповідачем під час і у зв`язку із виконанням позивачем свого службового обов`язку в присутності інших активістів, колег позивача та пересічних громадян, а також були зафіксовані на відео самими активістами і розміщені на каналі активістів «Police Dnepr» відеохостингу YouTube в мережі Internet, позивач вважає поширенням відносно нього недостовірної інформації, оскільки вона не відповідає дійсності та є негативною, її достовірність не доведена відповідачем. Відтак, вказуючи, що відповідач своїми означеними вище діями порушив особисті немайнові права позивача, а саме право на повагу до честі, гідності, а також право на недоторканність ділової репутації, позивач просив суд зобов`язати відповідача спростувати поширено недостовірну інформацію шляхом запису відео з вибаченнями та подальшим викладенням відео в мережі Internet на каналі активістів «Police Dnepr» відеохостингу YouTube. Крім того, посилаючись на те, що вчинення зазначених дій є саме по собі завданням моральної шкоди, позивач просив також стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 гривень, яку позивач вважає мінімальною, розумною та справедливою.

В судове засідання позивач, його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляджу справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій представник також вказала на підтримання нею заявлених позовних вимог, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив не надав, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив.

За таких обставин суд вважає за можливе з урахуванням на положення ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за відсутності учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що увечері 17 жовтня 2019 року в районі Льодової арени на вул. Набережна Заводська в м. Дніпро патрульною поліцією було зупинено мотоцикліста з підстав порушення Правил дорожнього руху. Одразу після цього близько 19 години до місця зупинки прибув позивач у складі іншого екіпажу патрульної поліції, а також приїхали громадські активісти, деякі з них почавши здійснювати відеозапис та транслювання вказаної події на канал «Police Dnepr» відеохостингу YouTube в мережі Internet, здійснювалось блокування одного з патрульних автомобілів поліції активістами, на місці були присутні і пересічні громадяни.

В ході зазначених подій відбулось спілкування між позивачем та одним із активістів щільної статури, в окулярах та бейсбольній кепці, який здійснював відеозапис всієї події. Через певний час таке «спілкування» з боку активіста стало носити агресивний характер, на адресу позивача стали лунати образи, погрози та нецензурна лайка у вкрай брутальній та принизливій формі, що тривало декілька хвилин. Більш того, зазначений активіст плюнув в обличчя позивача. Таке «спілкування» відбувалось в присутності інших інспекторів патрульної поліції, активістів, а також пересічних громадян, які були присутні на місці події.

Вищевикладені фактичні обставини підтверджуються в повній мірі наданим стороною позивача та відтвореним під час судового засідання відеозаписом трансляції події на каналі «Police Dnepr» відеохостингу YouTube в мережі Internet, а також відеозаписом з нагрудної камери позивача.

При цьому, на момент розгляду справи по суті вищевказаний запис трансляції події на каналі «Police Dnepr» відеохостингу YouTube в мережі Internet був відсутній.

Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, Закону України «Про інформацію», Конвенцією про захист прав та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція).

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом ст.3 Конституції України, ст.ст.26, 269, 270, 297, 299 ЦК України усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа від народження має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та ЦК України, володіє цими правами довічно. До особистих немайнових прав фізичної особи, окрім інших, належать право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість її ділової репутації. Кожен має право на повагу до його честі та гідності, які поряд з іншим визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ст.274 ЦК України обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею. Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Ці права також гарантуються нормами ст.ст.9, 10 Конвенції.

Разом з тим, ч.2 ст.10 Конвенції визначено, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Крім того, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ст.273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

У відповідності до ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Згідно положень ст.ст.275, 297, 299 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а також про захист своєї ділової репутації. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до положень ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Нормою ст.32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

Згідно ст.276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Положеннями ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормою ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

В той же час, відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Разом з тим, відповідно до ст.31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, враховуючи наведені вище конституційні положення, а також положення іншого законодавства, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таке тлумачення зазначених морально-етичних категорій та особистих немайнових прав надано в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, а також у постанові Верховного Суду України 29 листопада 2017 року по справі №6-639цс17, постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року по справі №174/49/18, від 15 вересня 2020 року по справі №522/16462/17, від 30 вересня 2020 року по справі №728/1144/19, від 28 жовтня 2020 року по справі №373/773/17.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. При цьому належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві із належним подальшим підтвердженням таких фактів відповідними доказами. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Зазначені правові висновки, відступати від яких суд не вбачає жодних підстав, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року по справі №904/4494/18, а також в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року.

Стосовно спірних правовідносин у справі, то в якості автора та поширювача недостовірної інформації позивачем вказано відповідача ОСОБА_2 , а в якості єдиного доказу означеної фактичної обставини подано відеозапис прямої трансляції події, яка сталася 17 жовтня 2019 року близько 19:00 години, розміщений на каналі активістів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відеохостингу YouTube в мережі Internet, а також відеозаписи з нагрудної камери позивача. Разом з тим, зі змісту таких відеозаписів неможливо встановити та перевірити анкетні дані особи активіста щільної статури, в окулярах та бейсбольній кепці, який в ході «спілкування» з позивачем вчинив дії, розцінені позивачем як порушення його особистих немайнових прав права на повагу до гідності та честі, а також права на недоторканість ділової репутації. Більш того, на початку наданого позивачем відео з каналу «Police Dnepr» інша особа, яка проводила запис, називає вказаного активіста зовсім іншим ім`ям, ніж вказано позивачем в позові. Можливість самостійно перевірити особу відповідача в суду відсутня з огляду на неявку відповідача ні в підготовче, ні в судове засідання. При цьому, позивач не звертався до суд в порядку ст.84 ЦПК України з метою витребування необхідних доказів з метою належного підтвердження особи відповідача, а суд у відповідності до норм ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України за загальним правилом позбавлений права самостійно збирати докази, що стосуються предмета спору, і випадок у даній цивільній справі не є виключенням із цього загального правила. Ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням стороною тих чи інших процесуальних дій, зокрема щодо збирання та подання доказів суду, несе саме ця сторона. Відтак, оскільки суд не може ґрунтувати своє рішення на заявлених сторонами фактах, які не перевірені і не доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами внаслідок невиконання сторонами свого процесуального обов`язку із доведення таких фактичних обставин, тобто не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях, наведена вище обставина щодо неналежного встановлення та непідтвердження позивачем особи відповідача, який вчинив дії, що слугували підставою для звернення із даним позовом до суду, є цілком достатньою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Суд не може покладати на таку невстановлену особу обов`язок із поновлення прав позивача.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року по справі №904/4494/18, постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року по справі №330/1332/18, від 21 жовтня 2020 року по справі №761/39429/14-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №373/773/17, від 02 листопада 2020 року по справі №280/469/18, а також роз`ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року.

Як вбачається зі змісту позову, позивач одним зі способів поширення про нього недостовірної інформації зазначає здійснення відеотрансляції та публікацію її відеозапису на каналі «Police Dnepr» відеохостингу YouTube в мережі Internet. На підтвердження цього позивачем надано частину такого відеозапису, на якому зафіксовано «спілкування» позивача із активістом щільної статури, в окулярах та бейсбольній кепці, дії (поведінка) якого і є предметом спору по справі. Однак, як вбачається зі змісту вказаного відео, знімав таке відео не вказаний активіст, а інша особа, доказів публікації цього відео саме цим активістом також не подано. Крім того, на момент розгляду справи судом встановлено, що запис трансляції події від 17 жовтня 2019 року на каналі «Police Dnepr» відеохостингу YouTube в мережі Internet відсутній. Таким чином, в суду не має підстав вважати, що належним відповідачем по справі в частині позовних вимог, які обґрунтовуються здійсненням трансляції події та подальшою публікацією відео, частина якого надана в якості доказу, є саме вказаний активіст, як автор відео та/або його поширювач, та/або відповідач по справі, що є додатковою підставою для відмови у позові в означеній частині.

Оцінюючи поширену інформацію як недостовірну, що є необхідним в контексті належного встановлення всіх елементів юридичного складу правопорушення, про який, склад, зазначалось судом вище, а також для застосування положень ст.277 ЦК України, слід виходити з того, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, також необхідно виходити із характеру такої інформації, тобто з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За загальним правилом, визначеним ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відтак, не є предметом судового захисту на підставі ст.277 ЦК України, а отже і не підлягають спростуванню будь-які оціночні судження, які є вираженням суб`єктивної думки особи, реалізацією нею гарантованого ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права особи на свободу думки і слова (права на свободу вираження поглядів). В той же час, якщо особа вважає, що таким судженнями все ж порушені її особисті немайнові права принижено її честь, гідність, ділову репутацію, то така особа може скористатись наданим їй законом правом на відповідь. Якщо ж оціночні судження висловлено в занадто брутальній, принизливій або непристойній формі, то особа, чиї особисті немайнові права порушено цими судженнями, має право на відшкодування їй моральної шкоди. Правова позиція, аналогічна наведеній, знайшла своє відображення в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі №161/4052/16-ц, від 11 лютого 2019 року по справі №725/5585/16-ц, від 20 березня 2019 року по справі №758/14324/15-ц, від 24 березня 2019 року по справі №569/5269/16-ц, від 20 травня 2019 року по справі №591/7099/16-ц, від 19 червня 2019 року по справі №380/951/17, від 18 вересня 2019 року по справі №359/8847/16-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №369/1281/17.

Як неодноразово зазначав в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік, Ляшко проти України, ОСОБА_3 і Кіслов проти Росії) свобода вираження поглядів, гарантована п.1 ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п.2 вказаної статті Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст.19 Конвенції (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Відповідно до ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд враховує наведену практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З системного аналізу наведених вище правових позицій, законодавства та встановленого судом під час розгляду справи змісту «спілкування» між позивачем та активістом щільної статури, в окулярах та бейсбольній кепці, що мало місце 17 жовтня 2019 року, слідує, що жодне з висловлювань останнього не може бути розцінене судом як фактичне твердження. Такі висловлення активіста, з огляду на їх характер, зміст та очевидну причину озвучення/вчинення, не містять жодних об`єктивних фактичних даних, які б можна було перевірити тим чи іншим способом, довести або спростувати за допомогою тих чи інших доказів. Натомість, такі висловлення є критикою особистості позивача, оцінкою його дій, оформленою у виді образ як словесних, так і у формі вчинка (плювок), зумовлених професійною діяльністю позивача. Відтак, оскільки висловлювання та вчинок активіста, які є предметом спору по справі, є оціночними судженнями, вони не підлягають спростуванню як недостовірна інформація в порядку ст.277 ЦК України, а отже і не можуть бути предметом судового захисту. З цих підстав не підлягає задоволенню позов в частині позовної вимоги про спростування поширеної відносно позивача недостовірної інформації, оскільки така позовна вимога заявлена без передбаченої законом правової підстави.

При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що поширена відносно нього інформація у формі образ внаслідок своєї недоведеності та явно негативного характеру має оцінюватись однозначно як недостовірна (презумпція добропорядності) в силу ч.3 ст.277 ЦК України. Відкидаючи таке твердження позивача, суд виходив з того, що ч.3 ст.277 ЦК України, яка закріплювала таке правило (презумпцію), на момент вчинення дій, які стали підставою для звернення позивача до суду, була виключена з ЦК України на підставі Закону України №1170-VII від 27 березня 2014 року у зв`язку із прийняттям Закону України «Про інформацію». А пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, на який також посилається позивач, зазначених змін у законодавстві, враховуючи дату його прийняття, вочевидь не враховано.

Не підлягає задоволенню позов в частині позовної вимоги про спростування поширеної недостовірної інформації і з тієї підстави, що позивачем обрано в якості способу захисту зобов`язання відповідача здійснити таке спростування шляхом запису відео з вибаченням та подальшим його опублікуванням на каналі «Police Dnepr» відеохостингу YouTube в мережі Internet. Правова позиція суду, покладена в основу такого вирішення означеної позовної вимоги, ґрунтується на тому, що такий спосіб захисту як примусове вибачення не передбачений законодавством, чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи, а саме нормами ст.ст.16, 277 ЦК України. Задоволення ж судом позову у такий спосіб суперечитиме конституційній гарантії свободи вираження поглядів. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі №757/8834/16-ц, рішенні Європейського суду з прав людини від 05 травня 2011 року (заява № 33014/05) у справі «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України», а також її роз`яснено у п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року.

Підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовної вимоги про спростування недостовірної інформації є і та обставина, що при формулюванні обраного способу захисту позивачем в прохальній частині позову не наведено хоча б в узагальненій формі яку саме інформацію він просить визнати недостовірною. Суд у відповідності норм цивільного процесуального законодавства не наділений повноваженнями самостійно змінювати та/або корегувати обраний позивачем спосіб захисту, його зміст, однак зобов`язаний в резолютивній частині рішення суду вказати, яку саме інформацію він визнає своїм рішенням недостовірною, що зумовлено як вимогами процесуального закону до змісту судового рішення, так і необхідністю забезпечення можливості належного та повного виконання судового рішення.

У тих випадках, коли позивач є публічною особою, то при розгляді та вирішенні справи про захист його гідності, честі чи ділової репутації, необхідно враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст.3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Про необхідність наведеного підходу до вирішення цивільних справ про захист честі, гідності та ділової репутації особи, позивачами за якими є публічні особи, державні службовці, зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 14 лютого 2018 року по справі №646/1266/16-ц, від 21 серпня 2018 року у справі №607/4318/16-ц, від 27 березня 2019 року по справі №344/16715/15-ц, від 03 квітня 2019 року по справі №127/24530/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №761/37180/17.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Вирішуючи позовні вимоги в контексті правових позицій, наведених у двох абзацах вище, суд виходив із того, що за змістом ст.ст.1, 62 Закону України «Про національну поліцію» Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Поліцейський під час виконання покладених на поліцію повноважень є представником держави. Відтак, позивач, який є інспектором патрульної поліції, на момент вчинення активістом відносно нього дій, які є предметом спору, виконував свої посадові обов`язки, а отже у спірних правовідносинах виступає в якості суб`єкта владних повноважень, є посадовою особою та публічною фігурою, межі допустимої критики відносно якої є значно ширшими, ніж відносно звичайних громадян. Позивач, як публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже він, обираючи кар`єру публічної особи (поліцейського), фактично погодився на таку увагу і ставлення. Наведене є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому, оскільки, як встановлено судом, позивач у спірних правовідносинах виступає в якості суб`єкта владних повноважень, не підлягає задоволенню і друга та остання позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, оскільки за змістом ст.31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Зазначена норма закону не може розцінюватись як позбавлення посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді, а лише створює певні особливості та обмеження, зумовлені публічним статусом та наявністю владних повноважень у позивача.

В той же час, суд вважає за необхідне відзначити, що встановлені законодавством більш широкі межі допустимого рівня критики відносно публічної особи/державного службовця не свідчать про повну відсутність таких меж та дозволяння законодавством здійснювати висловлення оціночних суджень відносно суб`єкта владних повноважень у вкрай брутальній та принизливій формі. Перетинання такої розумно допустимої межі критики має тягти за собою юридичну відповідальність особи, яка її допустила у своїх вчинках. Так, відповідно до ст.62 Закону України «Про національну поліцію» втручання в діяльність поліцейського, перешкоджання виконанню ним відповідних повноважень, невиконання законних вимог поліцейського, будь-які інші протиправні дії стосовно поліцейського мають наслідком відповідальність відповідно до закону. Правопорушення щодо поліцейського або особи, звільненої зі служби в поліції, її близьких родичів, вчинені у зв`язку з його попередньою службовою діяльністю, мають наслідком відповідальність відповідно до закону. Не надаючи оцінку діям активіста, які є предметом спору у справі, суд зазначає, що у випадку вчинення особою діянь, які полягають у вираженні у вкрай брутальній та принизливій формі зневаги, погроз, нецензурній лайці, образ в іншій формі та інших подібних дій на адресу поліцейських, що принижує честь, гідність та ділову репутацію останніх, перешкоджає виконанню ними своїх професійних службових обов`язків, такі діяння не можуть залишатись безкарними у сучасному правовому та цивілізованому суспільстві. Особа, яка вчинила такі діяння, має бути притягнута до передбаченої законом відповідальності, зокрема, але не виключно, за ст.ст.173, 185 КУпАП або навість за ст.ст.296, 342, 345 КК України тощо за умови наявності в діянні особи всіх обов`язкових ознак того чи іншого передбаченого законом складу адміністративного чи кримінального правопорушень.

Отже, підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з огляду на його безпідставність, необґрунтованість, недоведеність та відсутність для цього передбачених законом підстав.

Враховуючи результат розгляду справи, судові витрати позивача у вигляді сплаченого ним при зверненні до суду судового збору відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 32, 34, 68, 124 Конституції України, ст.ст.9, 10 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст.ст.11, 15, 16, 23, 26, 269, 270, 273-277, 280, 297, 299, 302, 1167 ЦК України, ст.ст.30, 31 Закону України «Про інформацію», ст.ст.1, 62 Закону України «Про національну поліцію», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, Резолюцєю №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 240, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, місце проживання АДРЕСА_2

Повний текст рішення суду складено 06 листопада 2020 року.

Суддя О.О. Богун

03.11.2020