ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2020 року м. Київ

справа № 195/465/15-ц провадження № 61-778св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , заінтересована особа - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», подану представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017 року, постановлену у складі судді Левкович Н. М., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів:

Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа № 195/465/15-ц, виданого 2 лютого 2016 року, таким, що не підлягає виконанню.

Заявник вказував, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року у цивільній справі № 195/465/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк») стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за договором про іпотечний кредит № DNI0G3 від 21 серпня 2008 року у розмірі 455 726,27 гривень солідарно.

На виконання цього рішення 2 лютого 2016 року на вимогу АТ КБ «ПриватБанк» Томаківським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 195/465/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 455 726,27 грн.

Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Томаківського районного управління юстиції Вентлянд Т. В. 24 лютого 2016 року винесена постанова № 50279689 про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача за виконавчим листом № 195/465/15-ц, виданим

2 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 455 726,27 грн.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2017 року у цивільній справі № 195/72/17-ц за позовом ОСОБА_1 до

АТ КБ «Приватбанк» визнано поруку ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки № DNI0G3 від 21 лютого 2008 року такою, що припинена.

Такі обставини, як вважає заявник, є підставою для визнання виконавчого листа про солідарне стягнення з нього заборгованості таким, що не підлягає виконанню

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017 року заяву задоволено. Визнано виконавчий лист № 195/465/15-ц, виданий 2 лютого 2016 року Томаківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, таким що не підлягає виконанню.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2017 року визнано поруку ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за договором поруки № DNI0G3 від 21 лютого 2008 року такою, що припинена.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» відхилено, ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону і обставинам справи; доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та є особистим тлумаченням заявником норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року АТ КБ «Приватбанк», інтереси якого представляє - адвокат Сокуренко Є. С., звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно витлумачили та застосували положення частини четвертої статті 369 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судами, що призвело до незаконності судових рішень.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 3 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судом першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 лютого 2008 року Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит, виконання зобов`язання за яким забезпечено порукою ОСОБА_1 , оформленою договором поруки від 21 лютого 2008 року.

Внаслідок порушення зобов`язань, що виникли з вказаних договорів, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року, ухваленим за позовом АТ КБ «Приватбанк», стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 455 726,27 грн солідарно.

На виконання вказаного рішення 2 лютого 2016 року на вимогу

АТ КБ «ПриватБанк» Томаківським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчі листи № 195/465/15-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 455 726,27 грн.

24 лютого 2016 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Томаківського районного управління юстиції Дніпропетровської області Вентлянд Т. В. винесена постанова № 50279689 про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача за виконавчим листом № 195/465/15-ц, виданим 2 лютого 2016 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі

455 726,27 грн.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2017 року задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» і визнано поруку ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки № DNI0G3 від 21 лютого 2008 року такою, що припинена.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460 IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України

від 5 січня 2020 року № 460 IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України у редакції Кодексу 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною другою статті 369 ЦПК України в тій же редакції, передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Підстави для цього зазначені у частині четвертій статті 369 ЦПК України в тій же редакції, відповідно до якої суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: а) його було видано помилково; б) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою; в) з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час постановлення оскаржуваних ухвал (далі -

Закон № 606-XIV), є закінчення виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на таке пред`явлення.

У пункті 4 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено скасування рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, як самостійну підставу для закінчення виконавчого провадження. У зв`язку з цим у разі, якщо виконавчий лист вже пред`явлено до виконання, необхідності звертатися до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає. Виконавче провадження в цьому випадку буде закінчене на зазначеній підставі.

Оскільки рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня

2015 року, ухвалене у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNI0G3 від 21 серпня 2008 року, не скасоване в порядку, передбаченому главою 1 розділу VІІ-1 ЦПК України в ті же редакції, обставини для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Крім того, згідно з частиною п`ятою статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України,

статті 14 ЦПК України в тій же редакції однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, в яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-172цс15 та у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 755/7805/13-ц (провадження № 61-16585св18).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшовши висновку про припинення зобов`язання поручителя ОСОБА_1 як боржника за виконавчим документом, не звернув уваги на те, що право на стягнення з поручителя заборгованості реалізовано кредитором шляхом звернення до суду з позовом, за результатами розгляду справи за яким апеляційною інстанцією рішення про стягнення заборгованості з поручителя й це рішення у встановленому законом порядку не скасоване.

Тому відсутні правові підстави, передбачені частиною четвертою статті 369 ЦПК України в тій же редакції, для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, оскаржувані судові рішення ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частинами першою-третьою статті 412 ЦПК України у редакції Кодексу, що діяла на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з викладеним оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись статтями 400, 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», подану його представником - адвокатом Сокуренком Євгеном Сергійовичем, задовольнити.

Ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа № 195/465/15-ц, виданого Томаківським районним судом Дніпропетровської області 2 червня 2016 року, на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNI0G3 від 21 серпня 2008 року у розмірі 455 726, 27 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов