ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 642/6109/17

провадження № 22-ц/818/1460/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

позивач за зустрічним позовом - Повне товариство «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія»,

відповідачі - ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 - представника ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року в складі судді Бородіної О.В.,

у с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент реєстрації Харківської міської ради, Управління служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договорів дарування житлового будинку право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй та її малолітньому сину. Зазначає, що в будинку зареєстровані та проживають відповідачі, які не є власниками майна, дозвіл на проживання яких вона не надавала, неодноразово надсилала повідомлення про звільнення будинку.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до Повного товариства «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» (далі - ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія»), приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) Шишко В.А., треті особи - Ленінський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , про визнання договорів позики та іпотеки, прилюдних торгів, постанови та акту про передачу майна стягувачу, свідоцтва про право власності недійсними, визнання дій державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції незаконними, скасування та відновлення реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» був укладений договір позики грошей на суму 32 480 грн на строк 24 місяці. 29 січня 2007 року між нею та ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» був укладений іпотечний договір № 29/01, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав їй на підставі договору дарування від 18 лютого 1999 року.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 22 червня 2010 року з неї було стягнуто на користь ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» заборгованість в розмірі 436 176,94 грн.

На підставі виконавчого листа № 2-6/10, виданого Краснопільським районним судом Сумської області, був накладений арешт на усе майно ОСОБА_3 , у тому числі на спірний житловий будинок, який в подальшому в рахунок погашення боргу за актом від 29 жовтня 2012 року переданий стягувачу, 10 листопада 2012 року ломбарду було видане свідоцтво про право власності на цей житловий будинок. У січні 2013 року ПТ«ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» звернулось до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстрації місця проживання. Водночас, ОСОБА_3 звернулася з зустрічними позовними вимогами про визнання договору позики, договору іпотеки, прилюдних торгів, постанови та акту про передачу майна стягувачу, свідоцтва про право власності недійсними, визнання дій державного виконавця незаконними, скасування та відновлення реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 січня 2014 року по цивільній справі № 642/149/13-ц позовні вимоги ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і компанія» було задоволено частково; усунуто перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстрації померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 , в іншій частині позову було відмовлено; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 залишено без змін; в частині відмови в задоволенні вимог ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселенні та зняття з реєстрації скасовано; усунуто ломбарду перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом виселення з вказаного будинку ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року в частині позову ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення, зняття з реєстрації та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання прилюдних торгів недійсними скасовано, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 січня 2014 року змінено; відмовлено ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» у задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок літ. «Б-І», розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконними прилюдні торги, проведені приватним підприємством "Спеціалізоване підприємство "Юстиція" (далі - СП "Юстиція") з реалізації житлового будинку АДРЕСА_1 , акт та постанову головного державного виконавця про передачу житлового будинку стягувачу - ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія», визнане недійсним свідоцтво про право власності ПТ «ХН Ломбард» Баранова С.О. і компанія» на вказаний житловий будинок, видане 10 листопада 2012 року, відновлено право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, в іншій частині рішення залишено без змін.

11 грудня 2013 року між ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договори дарування 9/10 частин та 1/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Шаульською Н.І.

Вважає, що спірні договори підлягають визнанню недійсними у зв`язку із тим, що відпала правова підстава, на якій було набуте право ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» на житловий будинок. Це також є підставою для повернення набутого без достатньої правової підстави майна відповідно до статті 1212 ЦК України та витребування майна на підставі статті 387, частини третьої статті 388 ЦК України.

Крім того, при оформленні договорів дарування від 11 грудня 2013 року не були додержані вимоги щодо дійсності угод, договори не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, що згідно зі статтями 203, 215 ЦК України є підставою для визнання угоди недійсною, житловий будинок не був переданий обдарованим за договором. Вона та її родина продовжують користуватися житловим будинком. Про наявність договорів дарування їй стало відомо в січні 2017 року після отримання копії іншої позовної заяви про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстрації по цивільній справі № 642/7528/16-ц. Позивач вказує, що вона та члени її родини постійно проживали та були зареєстровані на законних підставах у спірному житловому будинку з 1999 року, іншого місця проживання вона та малолітні діти не мають.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано недійсними договори дарування 9/10 частин та 1/10 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладені між ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» та ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , посвідчені 11 грудня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Шаульською Н.І., № 612 та № 610. В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визнання незаконними прилюдних торгів з реалізації житлового будинку АДРЕСА_1 , акту та постанови головного державного виконавця про передачу житлового будинку стягувачу - ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія», визнання недійсним свідоцтва про право власності від 10 листопада 2012 року свідчить про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання недійсними договорів дарування вказаного житлового будинку, укладених 11 грудня 2013 року між ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» та ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітньої дитини. У даному випадку належним способом захисту є визнання договорів недійсними та приведення майнового стану сторін, який вони мали до вчинення правочину. Оскільки право власності на спірне майно ОСОБА_3 відновлене рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року, договори дарування, на підставі яких ОСОБА_1 та її малолітня дитина набули право власності на цей житловий будинок, підлягають визнанню недійсними, у зв`язку із чим суд першої інстанції вважав, що є підстави для відмови в задоволенні первісного позову про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстрації. Стосовно пропуску строку позовної давності, то будь-які належні та допустимі докази про те, що ОСОБА_3 раніше було відомо про порушене право, в матеріалах справи відсутні.

На зазначене рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 - представник ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду за зустрічним позовом є припущенням, під час укладення договорів дарування сторонами було дотримано вимоги статей 203, 215 ЦК України. Висновки суду не містять доводів щодо недодержання сторонами вимог закону при вчиненні спірних правочинів. Вважає, що такого способу захисту як відновлення права законодавством не передбачено. Судом було фактично позбавлено права власності її та дитину-інваліда. ОСОБА_1 не мала можливості заселитися в будинок, оскільки в ньому проживала родина ОСОБА_14 . Висновки суду про те, що ОСОБА_3 дізналась про оскаржувані договори дарування у 2017 році, не відповідають дійсності.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітніх дітей, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей ХМР, ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія», приватний нотаріус ХМНО Шаульська Н.І. рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 29 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» був укладений договір позики грошей на суму 32 480 грн на строк 24 місяці. 29 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» був укладений іпотечний договір № 29/01, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18 лютого 1999 року.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 22 червня 2010 року з ОСОБА_3 було стягнуто на користь ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» заборгованість в розмірі 436 176,94 грн.

На виконання вказаного рішення Краснопільським районним судом Сумської області було видано виконавчий лист № 2-6/10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» заборгованості у розмірі 436 176,94 грн.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Біляк Ю.І. від 21 січня 2011 року було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно ОСОБА_3 , у тому числі на спірний житловий будинок, який в подальшому за актом від 29 жовтня 2012 року переданий стягувачу в рахунок погашення боргу. На підставі вказаного акту 10 листопада 2012 року ломбарду видане свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

11 грудня 2013 року між ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договори дарування 9/10 частин та 1/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Шаульською Н.І.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 січня 2014 року по цивільній справі № 642/149/13-ц позовні вимоги ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і компанія» задоволено частково, усунуто перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстрації померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 , в іншій частині позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 залишено без змін; в частині відмови в задоволенні вимог ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселенні та зняття з реєстрації скасовано; усунуто ломбарду перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 шляхом виселення з вказаного будинку ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року в частині позову ПТ«ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення, зняття з реєстрації та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання прилюдних торгів недійсними скасовано, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 січня 2014 року змінено; відмовлено ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» в задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконними прилюдні торги, проведені ПП «СП «Юстиція» з реалізації житлового будинку АДРЕСА_1 ; акт та постанову головного державного виконавця про передачу житлового будинку стягувачу, визнано недійсним свідоцтво про право власності ПТ «ХН Ломбард» Баранова С.О. і компанія» на вказаний житловий будинок, видане 10 листопада 2012 року, відновлено право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок. В іншій частині рішення залишено без змін.

Відповідні обставини є встановленими вищевказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, та не потребують доказуванню відповідно до положень частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2?4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 Цивільного кодексу України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої та третьої статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан.

З урахуванням положень пункту 4 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину.

Можна вважати, що метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

В свою чергу стаття 387 Цивільного кодексу України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Стаття 330 Цивільного кодексу чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається за набувачем. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц (провадження № 61-4812св18) вказано, що «застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що: «однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 387 Цивільного кодексу України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що належним способом захисту порушеного права у даному випадку є саме визнання правочинів недійсними та застосування реституції. Відтак суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , визнання недійсними договору дарування 9/10 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладеного між ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» та ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітньої дитини, посвідченого 11 грудня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Шаульською Н.І., реєстровий № 612, та договору дарування 1/10 частин спірного житлового будинку, укладеного між ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» та ОСОБА_1 , посвідченого 11 грудня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Шаульською Н.І., реєстровий № 610. Водночас, суд першої інстанції правильно врахував, що у фактичному володінні ОСОБА_1 та її сина спірне майно не знаходилось, отже, позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав про визнання договорів дарування, на підставі яких ОСОБА_1 та її малолітній син набули право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , недійсними, а відтак речове право на спірне майно у них відсутнє, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстрації є правильним.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Стосовно пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності, то належними та допустимими доказами, зокрема показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків, не доведено обставин, які могли б свідчити про обізнаність ОСОБА_3 про укладені оспорювані договори дарування, разом із цим, доводи ОСОБА_3 , що про укладені договори дарування вона дізналася в січні 2017 року не спростовані. З позовною заявою ОСОБА_3 звернулася в березні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Відповідно до частиною першою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , та ОСОБА_9 - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина