Справа № 177/196/19
Провадження № 2/177/49/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 лютого 2020 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 15.08.2007, в загальному розмірі 31225,50 грн, з яких, заборгованість за тілом кредиту - 11367,18 грн, нараховані відсотки за користування кредитом - 10163,66 грн, нарахована пеня - 7969,64 грн, а також штрафи: фіксована частина - 250,00 грн та процентна складова - 1475,02 грн.

В обґрунтування пред`явлених вимог вказує, що 15.08.2007 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання ним анкети-заяви, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 19000,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У вказаній заяві ОСОБА_1 надав згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Змінюючи кредитний ліміт за договором, банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, згідно з якими, відповідач надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Пунктом 1.1.3.2.4. Договору АТ КБ «ПриватБанк» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору, при цьому кредитор зобов`язаний інформувати позичальника щодо внесення змін шляхом надання виписки карткового рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Договору, а позичальник зобов`язався отримувати виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках (п. 1.1.2.1.5 договору).

Пунктом 1.1.5.2 Договору передбачено, що неотримання або несвоєчасне отримання позивальником виписок про стан рахунків не звільняє Клієнта від виконання його зобов`язань за даним Договором.

У разі незгоди зі змінами «Умов та правил надання банківських послуг» або «Тарифів банку» позичальник має право надавати Банку заяву про розірвання договору виконавши вимоги п. 2.1.1.5.4 Договору.

Банк свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконав належним чином, надавши кредит в обумовленому розмірі, але відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку з чим у нього сформувалася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Також позивач просив вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь банку судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, правом на участь у судовому засіданні не скористався, просив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, за відсутності представника банку (а.с. 66, 98).

Відповідач ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, за зареєстрованим та повідомленим ним у відзиві місцем проживання (а.с.8, 34), до суду повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив. Надав відзив на позов, в якому заперечив позовні вимоги та просив суд у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування заперечень проти позову вказував, що дійсно 15.08.2007 підписав заяву, з метою отримання банківських послуг, періодично користувався кредитними коштами та мав незначну заборгованість за кредитом.

19.11.2017 на його мобільний телефон надійшло смс-повідомлення з текстом з чотирьох цифр «4224», після чого йому зателефонував номер оператора «Київстар», НОМЕР_1 , який шляхом обману заволодів інформацією з смс-повідомлення. Після цього його мобільний телефон було заблоковано, він не мав можливості здійснювати дзвінки, його номер використовувався невідомою особою в м. Кривому Розі.

У період з 19.11.2017 по 21.11.2017, невстановлена особа використовуючи його персональні дані, заволоділа грошовими коштами АТ КБ «ПриватБанк», оформивши кредит частинами у магазині «MOYO», за замовленням № 98993 , а через вхід до системи «Приват24», використавши його персональні дані, здійснила крадіжку грошових коштів у вигляді оформлення товарів у магазині «МOYO», на суму 19000,00 грн. Стверджував, що позивачем не доведено факт отримання саме ним кредитних коштів.

Крім цього, вказав на безпідставність тверджень позивача про надання ним згоди на те, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» складають між ним та банком договір.

Позивач відповідь на відзив не надав, хоча про його надходження був повідомлений (а.с. 54, 107).

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.08.2007 ОСОБА_1 підписав заяву, в якій вказавши свої персональні дані, надав згоду на укладення кредитного договору, з видачею кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», погодившись на встановлення кредитного ліміту в розмірі 250,00 грн, з базовою процентною ставкою кредитування 1,9 % на місяць (22,8 % річних), що підтверджується заявою позичальника підписаною відповідачем (а.с. 71).

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Отже, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Факт отримання кредитних коштів, користування кредитною карткою та наявність незначної суми заборгованості, ОСОБА_1 не заперечував, про що вказав у своєму відзиві (а.с.34). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, ці обставини доказуванню не підлягають.

З довідки по рахункам ОСОБА_1 , виданої АТКБ «ПриватБанк» слідує, що 19.11.2017 по рахунку № НОМЕР_3 йому збільшено кредитний ліміт до 19000,00 грн (а.с. 40). У цей день, здійснено ряд операцій по рахунку, при цьому ОСОБА_1 не заперечував факт збільшення кредитного ліміту, але зазначає про неотримання особисто ним вказаних коштів готівкою, або іншим чином використання саме ним коштів у розмірі збільшеного кредитного ліміту (а.с. 34-35).

У відзиві він підтвердив той факт, що кредитний ліміт на його рахунку було збільшено, при цьому ,за рахунок вказаних кредитних коштів невідомі особи придбали товари в магазині «МOYO» на суму 19000,00 грн. (а.с. 34-35).

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини збільшення банком кредитного ліміту до 19000,00 грн, доказуванню не підлягають, оскільки визнаються відповідачем.

Беручи до уваги наявність у відповідача відкритого карткового рахунку за кредитним договором, відповідно до змісту ст. 1054 ЦК України, встановлення банком кредитного ліміту на його картковий рахунок, фактично є переданням цих коштів у розпорядження позичальника. Тому, суд розцінює критично доводи ОСОБА_1 про те, що банк не надав кредитних коштів йому особисто, готівкою або іншим шляхом.

Суд вважає доведеним факт існування між сторонами кредитного договору та надання банком у користування позичальника кредитних коштів у розмірі 19000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, також вказував на факт заволодіння грошовими коштами з його кредитного рахунку шахрайським шляхом, без його згоди, а тому вважав, що заборгованість, яка фактично пов`язана з таким заволодінням, не підлягає стягненню з нього.

З наданого відповідачем відзиву, протоколу допиту його як потерпілого у кримінальному провадженні № 0000036 від 05.01.2018, слідує, що отримавши 19.11.2017 на свій мобільний телефон смс-повідомлення з текстом «4224», він прийняв дзвінок невідомого абонента, на прохання останнього повідомив йому цифри з тексту повідомлення. Після цього його номер телефону було заблоковано. 20.11.2017 в компанії «Київстар» йому стало відомо, що його номер використовувався іншою особою. Відновивши сим-картку, він отримав повідомлення про оформлення на його кредитну карту кредиту частинами в магазині «МОYO» за ТТН № 3399, а 21.11.2017 він отримав смс-повідомлення про доставку посилки за вказаною ТТН.

22.11.2017 прийшовши за адресою доставки посилки, він дізнався про отримання посилки іншою особою (а.с. 37-38).

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань слідує, що ОСОБА_1 з заявою про вчинення щодо нього шахрайських дій звернувся до правоохоронних органів лише 05.01.2018 (а.с. 36).

Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05.11.2014 № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Вказуючи про факт повідомлення ним невідомому абоненту інформації, що надійшла на його персональний номер мобільного телефону, який прив`язаний до карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 фактично визнав той факт, що він своїми діями повідомив невідомій особі дані, що дозволяли здійснити платіжну операцію за його рахунком. Крім цього, дізнавшись про використання його номера телефону невідомою особою, з урахуванням обставин повідомлення даних невідомій особі з телефону прив`язаного до карткового рахунку з АТ КБ «ПриватБанк», отримання смс з повідомленням про оформлення кредиту з використанням його картки, відповідач не проявив елементарної обачності, не вжив заходів для невідкладного повідомлення банку про факт проведення операції, яка суперечила його волі, з метою блокування даної операції, вжиття термінових заходів для розслідування даного факту. Більш того, отримавши смс-повідомлення про отримання посилки за ТТН, оформленою за вказаним кредитом, відповідач пішов отримувати дану посилку, а про факт шахрайських дій повідомив правоохоронні органи лише 05.01.2018, тобто після спливу 1,5 місяця з часу вчинення таких дій (а.с. 36-53).

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідач сам повідомив стороннім особам відомості, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, тобто саме його дії, вчинені без елементарної обачності, призвели до незаконного використання іншої інформації, яка давала змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що відповідач має нести цивільну відповідальність за вказані дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 09.10.2019 у справі №545/3918/16.

Оскільки в судовому засіданні доведено факт встановлення ОСОБА_1 на його кредитний рахунок кредитного ліміту в розмірі 19000,00 грн, зняття кредитних коштів з рахунку є результатом дій ОСОБА_1 , який повідомив стороннім особам дані, що дали змогу ініціювати платіжні операції від його імені, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення тіла кредиту, у розмірі 11367,18 грн, підлягають задоволенню, оскільки розмір заборгованості по тілу кредиту підтверджено розрахунком (а.с. 67-70), який відповідач не заперечив, контррозрахунку не надав.

Що стосується позовних вимог у частині стягнення нарахованих відсотків, пені та штрафних санкцій, то в їх задоволенні суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналогічні положення містила ст. 1048 ЦК України і на момент укладення кредитного договору.

Як слідує з заяви про отримання кредиту та довідки про умови кредитування «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаних відповідачем, на момент укладення кредитного договору ними погоджувалася відсоткова ставка за користування кредитними коштами 1,9 % на місяць, тобто 22,8 % річних (а.с. 71).

З розрахунку заборгованості наданого позивачем слідує, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснювалося ОСОБА_1 за різними відсотковими ставками, від 22,8 % річних до 43,2 % річних, розмір заборгованості склав 10163,66 грн. (а.с. 67-69).

Заява про отримання кредиту та довідка про умови кредитування не містить умов щодо підстав нарахування та розміру пені, штрафних санкцій.

При цьому, позивачем нараховано ОСОБА_1 заборгованість за пенею 7969,64 грн та заборгованість по штрафам 1725,02 грн. (а.с. 67-69).

Посилання банку про правомірність збільшення процентної ставки за кредитом, нарахування пені та штрафних санкцій, у зв`язку з приєднанням ОСОБА_1 до «Умов та правил надання банківських послуг», «Тарифів Банку», суд розцінює критично, оскільки вказаний факт заперечується відповідачем, який у відзиві зазначив про безпідставність тверджень позивача про надання ним згоди на зміну умов кредитування.

Заява про надання згоди на укладення кредитного договору містить запис про те, що ОСОБА_1 підписуючи вказану заяву погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які надавалися йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 71 зворот).

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий суду Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо зміни збільшення тарифів та процентної ставки, застосування відповідальності у вигляді пені та штрафів, у розмірах що вказані банком у позовній заяві.

Крім того, роздруківка Умов кредитування із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15), постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У даному випадку також не можна застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.08.2007) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, принципу справедливості розгляду справи судом.

За таких обставин, за наявності заперечень відповідача щодо факту погодження з Умовами та правилами, відсутності його підпису на них, наявності в матеріалах справи заяви про отримання кредиту та довідки про умови кредитування, які не містять умов щодо відповідальності у вигляді неустойки (штрафу та пені), містять чітко визначену відсоткову ставку на яку погоджувався позичальник укладаючи договір, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджено вказаних обставин.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що нарахування ОСОБА_1 пені та штрафів, не передбачених договором, а також відсотків за користування кредитом у підвищеному розмірі, який з ним не погоджувався, суперечить вимогам закону.

Нарахування відсотків за користування кредитом повинно було здійснюватися за відсотковою ставкою погодженою сторонами в заяві про кредитування, а саме 1,9 % річних.

Однак, у порушення ст. 81 ЦПК України, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, зокрема первинних бухгалтерських документів відносно виданих за кредитною карткою ОСОБА_1 сум кредиту за умовами «оплата частинами», дати їх списання з рахунку, періоду та сум часткового погашення кредиту, які б підтверджували його розрахунки. У зв`язку з чим, суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок відсотків за користування кредитом за ставкою 1,9 %, оскільки сума заборгованості за кредитом в період з 19.11.2017 по 14.01.2019 постійно змінювалася (колонка 3 розрахунку заборгованості), а первинних бухгалтерських документів на її підтвердження на певну дату, суду не надано.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 14.06.2018 у справі № 364/737/17.

Виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, заборони суду збирати докази, відсутності можливості суду самостійно розрахувати заборгованість за відсотками за користування кредитом за погодженою сторонами ставкою, суд приходить до висновку про відсутність підстав стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками в розмірі 10163,66 грн, пені - 7969,64 грн, штрафів - 1725,02 грн.

Беручи до уваги викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту - 11367,18 грн. задовольнити, а решту позовних вимог (в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів) залишите без задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.1) в розмірі 699,24 грн (11367,18 грн. розмір задоволених вимог х 100 %/31225,50 грн розмір заявлених позовних вимог = 36,4 % задоволених вимог; 1921,00 грн х 36,4 % /100 % = 699,24 грн, розмір судового збору, що підлягає стягненню пропорційно розмірі задоволених вимог).

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, ч. 2 ст. 247, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Славне Долинського району Кіровоградської області, місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», , заборгованість за кредитним договором б/н від 15.08.2007 станом на 14.01.2019 у загальному розмірі 11367 (одинадцять тисяч триста шістдесят сім) гривень 18 копійок, яка включає заборгованість за тілом кредиту.

Позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Славне Долинського району Кіровоградської області, місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», , у рахунок відшкодування судових витрат 699 (шістсот дев`яносто дев`ять) гривні 24 копійки.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийнятті постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Суботіна