Провадження № 22-ц/801/457/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 рокуСправа № 127/25053/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Воробйовим В.В.,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до директора ПП «Бокуд» Олешка Ю.М., ПП «Бокуд», виконавчого комітету Вінницької міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди. Збільшуючи позовні вимоги просив суд зобов`язати ПП «Бокуд» встановити електролічильник, електричну проводку в кухню, душ, туалет, розетки, вимикачі у кімнаті № НОМЕР_1 , під`єднати до електричної мережі, забезпечити надання комунальних послуг, зокрема, обслуговування електричного устаткування та забезпечення електричною енергією; стягнути солідарно з відповідачів завдану майнову шкоду у загальній сумі 1158,14 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 051 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 12.04.2016 року між позивачем та ПП «Бокуд» на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 07.04.2016 було укладено договір найму житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання. За умовами даного договору позивачу була надана у тимчасове користування строком до 12.04.2017 кімната АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що після вселення до кімнати з`ясувалось , що вона відключена від електромережі, що є суттєвим недоліком. Внаслідок чого ОСОБА_1 звернувся до відповідача - директора ПП «Бокуд», який повідомив, що позивач має самостійно за власний рахунок провести роботу з підключення до електромережі. Однак це не входить до його обов`язків.

Тому ОСОБА_1 самостійно провів роботу з підключення кімнати до електромережі, сплатив рахунки на загальну суму 1158,14 грн.

Позивач зазначає, що наймодавець ПП «Бокуд» та виконавчий комітет Вінницької міської ради неналежно виконували умови договір найму житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання від 12.04.2016, тому він змушений був нести додаткові витрати.

Позивач вважає, що такою бездіяльністю відповідачів ПП «Бокуд» та виконкому Вінницької міської ради йому заподіяна також моральна шкода, яку він просить стягнути з них в солідарному порядку.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даними позовом.

За клопотанням позивача ухвалою суду від 17.10.2019 до участі в справі в якості співвідповідача було залучено виконавчий комітет Вінницької міської ради.

Ухвалою суду від 05.11.2019 до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ПП «Бокут».

Відповідачі директор ПП «Бокуд» Олешко Ю.М., ПП «Бокуд» подали відзиви на позовну заяву, в яких заперечили щодо позову та зазначили, що вони не зобов`язані встановлювати лічильник, проводити електропостачання, вчиняти інші дії, що вказані позивачем у позові. Також не зобов`язані компенсувати позивачу понесені ним витрати, оскільки вони були тільки виконавцями послуг з утримання споруд та прибудинкових територій.

В свою чергу відповідач виконавчий комітет Вінницької міської ради також подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На апеляційну скаргу відповідач директор ПП «Бокуд» Олешко Ю.М. подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші відповідачі ПП «Бокуд» та ВК Вінницької міської ради правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно виходив із того, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо найму житлового приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької області від 30.10.2014 року №2395 ОСОБА_1 був взятий на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання (а.с. 123).

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04.02.2016 року №200 кімната АДРЕСА_1 , жилою площею 16,6 кв. м. була включена до складу фонду житла Вінницької міської ради для тимчасового проживання громадян (а.с. 124).

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №815 від 07.04.2016 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви останньому було надано за рахунок фонду житла Вінницької міської ради для тимчасового проживання кімнату АДРЕСА_1 , жилою площею 16,6 кв. м., на склад сім`ї одна особа (а.с. 125-127).

Згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.04.2011 року №1013 ПП «Бокуд» було визнано зокрема виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у житловому фонді, що є комунальною власністю територіальної громади м. Вінниці. (а.с. 77).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

12.04.2016 року між позивачем та ПП «Бокуд» на підставі рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №815 від 07.04.2016 був укладений договір найму житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання (а.с. 129-131) строком до 12.04.2017.

На виконання договору найму представником наймодавця директором ПП «Бокут» та наймачем ОСОБА_2 було складено акт прийому-передачі вказаного приміщення( а.с.132). В акті позивач погодився із існуючим технічним та санітарним станом приміщення, що підтверджено його підписом.

Відтак між сторонами виникли правовідносини з приводу користування жилими приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, що врегульовані главою 4-1 Житлового кодексу Української РСР та відповідними підзаконними нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 132-1 ЖК УРСР до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відносяться до спеціалізованих жилих приміщень, які повинні відповідати санітарним та технічним вимогам. Жила площа в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання надається за нормами, встановленими для проживання громадян у гуртожитках.

Зокрема формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №422.

П.п. 2-7 цього Порядку визначено, що житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання повинні відповідати санітарним і технічним вимогам та знаходитися, як правило, у межах одного й того ж населеного пункту за місцем попереднього проживання громадян (крім біженців). Потреба в житлових приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання визначається у розмірі не менш як 6 кв. м. на одну особу.

Фонди житла для тимчасового проживання формуються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, Київською і Севастопольською міськдержадміністраціями шляхом: будівництва нового житла; реконструкції існуючих житлових будинків та гуртожитків, а також переобладнання нежитлових будинків у житлові; передачі житла у комунальну власність; придбання житла.

Житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання належать до спеціалізованих житлових приміщень.

Джерелами фінансування формування фонду житла для тимчасового проживання можуть бути: кошти місцевих бюджетів; добровільні внески юридичних і фізичних осіб; інші джерела.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська і Севастопольська міськдержадміністрації: передбачають кошти в місцевих бюджетах для формування житла для тимчасового проживання виходячи з потреби надання такого житла; здійснюють контроль за цільовим використанням фонду житла для тимчасового проживання та його утриманням, технічною експлуатацією і ремонтом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №422 було затверджено також Порядок надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, відповідно до пункту 3 якого житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій у розмірі не менш як 6 кв. м. на одну особу.

Пунктом 15 Порядку визначено, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська і Севастопольська міськдержадміністрації видають громадянинові ордер на вселення в житлове приміщення. У разі вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання громадянин здає ордер балансоутримувачу будинку (приміщення).

А п.16 Порядку передбачено, що під час видачі ордера на житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання між власником житлового фонду або уповноваженою ним особою та громадянином, якому надається в користування зазначене житло, укладається договір найму житлового приміщення установленого зразка. Форма договору встановлюється Держжитлокомунгоспом.

Ордер та договір найму є підставою для вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання і для користування таким житлом на договірних умовах. Строк проживання відлічується з дати підписання договору найму.

Наймач житлового приміщення і члени його сім`ї зобов`язані додержуватися умов договору найму і правил користування житловими приміщеннями, утримання житлового будинку і прибудинкової території. Наймач житлового приміщення зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування житлом, комунальні та інші послуги за затвердженими в установленому порядку Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськдержадміністраціями тарифами.

Перелік житлово-комунальних послуг та умови їх оплати визначаються договором між наймачем і власником житла, а також між власником житла і надавачем послуг залежно від конкретних умов. Обов`язковість внесення плати за житлово-комунальні послуги виникає з моменту отримання ордера на вселення в житлове приміщення (пункти 18-20 Порядку).

Пунктом 21 Порядку встановлено обов`язок наймача житлового приміщення і членів його сім`ї бережно ставитися до наданого житлового приміщення та його обладнання, здійснювати на умовах і в порядку, що визначаються законодавством, за свій рахунок поточний ремонт, а у разі звільнення приміщення здати його в належному стані за актом балансоутримувачу будинку (приміщення).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України від 24.06.2004 року №1875-IV«Про житлово-комунальні послуги».

Учасниками відносин, що виникають з приводу створення, надання і споживання житлово-комунальних послуг є власник та/або балансоутримувач будинку, виконавець, виробник і споживач житлово-комунальних послуг.

При цьому власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону).

Згідно з статтею 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Отже висновок суду, що ПП «Бокуд» не є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , а є лише його балансоутримувачем і виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, є правильним.

В п.1 договору було зазначено, що в кімнаті відсутнє будь-яке її обладнання, зокрема водопровід ( холодний, гарячий), опалення (центральне, індивідуальне чи пічне), каналізація, сміттєпровід, газопостачанння та електроосвітлення.

П.п. 1.2.1 - 1.2.3 договору найму житлового приміщення сторони узгодили обов`язки ПП «Бокуд». Серед яких останній зобов`язаний здійснювати обслуговування будинку та забезпечувати роботу технічного обладнання; забезпечувати надання комунальних послуг; своєчасно проводити підготовку житлового будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період.

Отже ані актами цивільного законодавства, ані умовами укладеного між ПП «Бокуд» і позивачем договору, не передбачено обов`язку ПП «Бокуд» безпосередньо проводити роботи з підключення кімнати АДРЕСА_1 до електричної мережі, або відшкодовувати їх вартість.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, свій висновок мотивував тим, що позивачем не доведено пред`явлених до відповідачів позовних вимог щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, в зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору найму житлового приміщення від 12.04.2016 року. Тобто, за висновком суду, з боку відповідачів відсутнє порушення умов договору та Закону, що вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи.

Відповідно до п. 1.4.1. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Наведеними Правилами роз`яснено, що переобладнання - це улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Згідно з ДБН В.2.5-23-2010 до інженерного обладнання житлових будинків відноситься зокрема і електрообладнання, що відповідно до п.1.1. включає в себе: електричні прилади, апарати, пристрої, кабелі та проводи електричні й оптичні тощо.

Пунктом 1.4.5. вказаних Правил визначено, що для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поверхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 самовільно здійснив роботи по підключенню кімнати гуртожитку до електричної мережі, вказане не заперечується сторонами.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив зобов`язати ПП «Бокуд» встановити електролічильник, електричну проводку в кухню, душ, туалет, розетки, вимикачі у кімнаті №262, під`єднати до електричної мережі, забезпечити надання комунальних послуг, зокрема, обслуговування електричного устаткування та забезпечення електричною енергією.

Однак за умовами укладеного між сторонами договору від 12.04.2016 року ПП «Бокут» такі зобов`язання на себе не приймало. Тобто умови договору в цій частині ним порушено не було.

За умовами договору підприємство здійснює: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, прибирання підвалу, технічних поверхів, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення, зливової каналізації, дератизації, дезінсекції, обслуговування димовентиляційних каналів, технічного обслуговування протипожежної автоматики та димовидалення.

Наймодавець несе відповідальність за невиконання умов договору у випадках, які були обумовлені сторонами. Роботи, які просить провести позивач, не входять до переліку обов`язків відповідача, які були визначені договором.

Отже в діях відповідачів відсутнє порушення прав позивача як споживача послуг, а також порушення умов договору ,в зв`язку з чим відсутні й правові підстави для стягнення з відповідачів понесених позивачем витрат та застосування статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Ст.4 Закону «Про захист прав споживачів» визначено, що право на відшкодування моральної шкоди споживач має право в разі недоліків продукції.

Що в свою чергу, враховуючи суть спору, вказує на безпідставність позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди з підстав визначених даним Законом.

Так само до даних правовідносин не можуть бути застосовані стаття 1167 в поєднанні з статтями 22 і 23 ЦК України, оскільки наявність між ПП «Бокуд» і позивачем договору виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм про позадоговірну цивільно-правову відповідальність.

Посилання ОСОБА_1 на те, що така поведінка ПП «Бокуд» є нечесною підприємницькою практикою і порушенням ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є невірним.

Дана стаття визначає, що нечесна підприємницька практика забороняється і включає в себе, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

В свою чергу агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Стаття 19 Закону встановлює також правові наслідки нечесної підприємницької практики, які полягають в тому, що правочини, здійснені з її використанням, є недійсними.

Позивач, в супереч ст.81 ЦПК України не довів, що відповідачем ПП «Бокут» було здійснено нечесну підприємницьку практику, тобто порушено ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Матеріали справи не містять доказів на підтвердження цієї обставини.

Отже висновок суду про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог є правильним.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно вказав, що на час розгляду справи строк дії договору найму житлового приміщення від 12.04.2016 сплив, а відтак позивач не є наймачем даної кімнати.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

З огляду на викладене, позивач в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилався звертаючись до суду із позовом, що є підставою для відмови у задоволенні його вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на суть ухваленого рішення та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало