Справа № 462/3668/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2143/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , правонаступника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року, постановлене в складі головуючої судді Румілової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним розпорядження та визнання права спільного користування приміщенням коридору та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» про визнання права власності, демонтаж та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 20.05.2015 року звернулись в суд з позовом до відповідачів, в якому зазначили, що вони є власниками 7/20 часток будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 є власником 13/20 часток цього будинку. До 2006 року вони з відповідачем ОСОБА_3 спільно користувалися коридором, площею 5,9 кв.м, потім відповідач ОСОБА_3 закрила їм доступ до коридору, чинить їм перешкоди у його користуванні, та крім того, без погодження з ними здійснила надбудову 2-го поверху будинку, що призвело до закриття вентиляційних каналів, якими вони користуються під час експлуатації будинку. У травні 2014 року вона дізналася, що за висновком міжвідомчої комісії рішенням райадміністрації за №367 від 31.03.2006 року ОСОБА_3 наданий дозвіл на проведення реконструкції з розширенням належної їй частини будинку, згідно якого приналежній їм спільній коридор, площею 5,9 кв.м, перейшов до особистого користування ОСОБА_3 . Тому просили суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради за № 367 від 31.03.2006 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії «Про надання дозволу ОСОБА_3 на проведення реконструкції з розширення належної їй частини будинку», згідно якого приналежний їм коридор 1-3 площею 5,9 кв.м перейшов до її особистого користування; визнати за ними право спільного користування та зобов`язати відповідачку не чинити їм перешкод в користуванні вказаним нежилим приміщенням шляхом надання доступу до нього; зобов`язати ОСОБА_3 знести приміщення другого поверху прибудови, позначені на плані цифрами 1-15 площею 12.6 кв.м та цифрами 1-12 площею 4.6 кв.м.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , в якому просила суд визнати за нею право власності на двоповерхову прибудову спірного будинку, зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 провести демонтаж туалету і ванни, розташованих над жилою кімнатою; доручити ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» провести технічну інвентаризацію будинковолодіння по АДРЕСА_1 та за наслідками обстеження виготовити технічний паспорт будинку по АДРЕСА_1 , вчинити розрахунок та надати висновок про визначення ідеальних часток будинку між співвласниками будинку, після проведених реконструкцій, надати висновок про можливість надання для ідеальних часток співвласників будинку статусу квартир та присвоєння окремих номерів квартир без згоди відповідачів, зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 не чинити перешкод спеціалістам ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» в проведенні технічної інвентаризації будинковолодіння, що по АДРЕСА_1 шляхом допуску до приміщень, якими фактично вони користуються. Свої вимоги мотивувала тим, що на надбудову до будинку вона має всі дозвільні документи, крім того зазначила, що відповідачі за зустрічним позовом розмістили санвузол над її житловою кімнатою, що є порушенням норм ДБН, порушення зафіксовано висновками інспекції ДАБК 23.04.2009р., туалет та ванну встановлено за відсутністю дозвільних документів.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним розпорядження та визнання права спільного користування приміщенням коридору відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 ,до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , право власності на двоповерхову прибудову будинку АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_6 провести у квартирі АДРЕСА_3 демонтаж туалету та ванни, розташованих над жилою кімнатою.

В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 солідарно на користь держави судовий збір у розмірі 1409, 60грн.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року оскаржила позивач ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи. Стверджує, що райадміністрація незаконно розпорядилася приміщенням спільного коридору, співвласниками якого є позивачі по справі. Зазначає, що суд відмовив у задоволенні її позову з підстав пропуску строків позовної давності та звертає увагу на те, що вона не знала і не могла знати про наявність розпорядження. Вважає реконструкцію та надбудову самочинною і такою, що порушує її право на обладнання віконного пройому для покращення вентиляції. Стверджує, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 376 ЦК України визнав право власності на самочинно споруджене нерухоме майно. Зазначає, що суд безпідставно зобов`язав її та ОСОБА_7 провести демонтаж туалету та ванни, розташованих над житловою кімнатою. ОСОБА_3 ще у 2004 році надала згоду на переобладнання приміщення кладової під туалет та ванну. Таку згоду було надано співвласнику ОСОБА_8 , який здійснював це переобладнання, а тому вважає себе неналежним відповідачем.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року скасувати та постановити нове, яким продовжити їй 3-х річний строк позовної давності для звернення до суду, визнати незаконним та скасувати розпорядження районної адміністрації Львівської міської ради за № 367 від 31.03.2006 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії про надання дозволу ОСОБА_3 на проведення реконструкції з розширенням належної їй чаcтини будинку», визнати за нею право користування спірним коридором, знести частину надбудови, позначену на плані цифрами 1-15 пл. 12,6 кв.м. та 1-12 пл. 4, 6 кв.м., відмовити ОСОБА_3 в задоволенні зустрічного позову.

31.07.2018 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання апелянта провести демонтаж туалету та ванни та в частині визнання за нею права власності на двоповерхову прибудову є об`єктивним, законним, прийнятим на підставі всебічного з`ясування обставин справи та доказів. Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 померла. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року до участі в справі залучено правонаступника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає лише частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивачі є власниками 7/20 часток будинку АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 є власником 13/20 часток цього будинку.

За рішенням Апеляційного суду Львівської області від 2 липня 2014 року проведений поділ земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок, відповідно до розміру часток у будинку, належних сторонам у справі.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації ЛМР № 367 від 31.03.2006 року затверджено висновок міжвідомчої комісії протокол № 5 від 14.02.2006 року § 5 та погоджено ОСОБА_3 технічну можливість проведення реконструкції з розширенням належної їй частини будинку за рахунок двоповерхової прибудови згідно з погодженими проектними пропозиціями.

19 березня 2008 року Інспекцією Держархбудконтролю у Львівській області відповідачці видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 96/08 Ж щодо реконструкції будинку за рахунок двоповерхової прибудови в АДРЕСА_2 . Дозвіл видано на підставі рішення виконкому Залізничної РА ЛМР від 31.03.2006 року № 367.

09 січня 2013 року Інспекцією Держархбудконтролю у Львівській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта на експлуатації реконструкції житлового будинку за рахунок двоповерхової прибудови на АДРЕСА_1 .

25 червня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Тугановою Н.С. прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 , за заявою ОСОБА_3 .

Також з матеріалів справи убачається, що у вересні 2007 року ОСОБА_8 , складено та підписано обома договір-зобов`язання, яким надано ОСОБА_3 дозвіл на узаконення проведеної реконструкції даху, горища та обладнання окремого входу на другий поверху, передано в користування на праві власності ОСОБА_3 спільний коридор, який був у користуванні ОСОБА_8 .

Також позивачі звернулися до міжвідомчої комісії Залізничної РА із листом, в якому ствердили про те, що ними не буде здійснюватися ніяких дій з питань обмежень, що стосується реконструкції та добудови, проводимої п. ОСОБА_3 .

За заявою-скаргою позивачів Інспекцією Держархбудконтролю проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, за результатами якої 27 лютого 2013 року складено акт, згідно із яким проведене реконструкція відповідає проектній документації, а також технічному паспорту. Під час перевірки втручань у суміжну стіну на рівні другого поверху прибудови не виявлено.

18 грудня 2015 року Залізничною РА ЛМР прийнято розпорядження № 789 «Про самочинне перепланування, здійснене гр. ОСОБА_1 », згідно із яким рекомендовано ОСОБА_1 демонтувати поєднаний санвузол та технічні прилади у приміщенні під літ. 2-4, самочинно обладнані з порушенням ДБН. Використовувати дане приміщення, як комору.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права)

Саме такий висновок щодо цієї доктрини зроблено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позиція позивачів, як співвласників будинку, при пред`явленні даного позову суперечить їхній попередній поведінці про те, що вони були не проти здійснення відповідачем реконструкції своєї квартири, підписавши відповідні заяви ще у 2007 році, а з вказаним позовом звернулися через 8 років у 2015 році.

Окрім цього ними не доведено, що прийняття оспорюваного розпорядження порушує їхні права, не зазначено, які саме права порушено, і як наслідок, що ними обрано ефективний спосіб захисту.

Встановивши, що спірне нежитлове приміщення коридор добровільно передано у користуванні відповідачки, а проведена нею реконструкція здійснена на підставі відповідних дозвільних документів, які є чинними, тобто така не має статусу самочинного будівництва, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, обґрунтовано відмовивши в такому.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц).

Оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, правові підстави для застосування позовної давності та відмови в задоволенні позову з цієї підстави - відсутні.

Відтак, такий висновок суду першої інстанції в частині застосування позовної давності прийнятий із неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв`язку із цим, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом виключення із мотивувальної частин рішення покликання на застосування позовної давності.

Щодо вирішення позовних вимог за зустрічним позовом, колегія суддів приходить до таких висновків.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За своєю суттю, самочинне будівництво у розумінні положень статті 376 ЦК України є юридичним фактом, відповідною дією, яка спрямована на певні об`єкти, щодо яких така дія вчиняється, в тому числі змінюється їх склад та характеристики (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 1519/2-787/11 (провадження № 14-48цс18).

Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

Встановивши, що будівництво здійснено позивачкою за зустрічним позовом не може вважатися самочинним, з огляду на наявність у неї дозвільних документів, а також документів, які дають підстави стверджувати, що таке введено в експлуатацію, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, що права власності на цей об`єкт нерухомого майна може бути визнано в судовому порядку, на підставі положень статті 376 ЦК України. Відсутні в даному випадки підстави вважати, що позов може бути задоволений на підставі положено статті 392 ЦК України, оскільки така не розповсюджується на спірні правовідносини. Проте, позивачка за цим позовом не позбавлена можливість вирішення питання про реєстрацію права власності в позасудовому порядку.

Відтак, такий висновок суду першої інстанції в частині визнання в судовому порядку права власності на здійснено добудову прийнятий із неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв`язку із цим, оскаржуване рішення у цій частині вирішення позовних вимог підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову в задоволенні цієї вимоги.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін, оскільки суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог за зустрічним позовом про зобов`язання БТІ вчинити певні дії, оформити документи вірно виходив з того, що такі заявлені до особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, а в частині демонтажу туалету та ванни, виходячи з того, що влаштуванням таких над житловою кімнатою порушуються права позивачки, оскільки відбувається залиття стелі такої, і такі вимоги не спростовано відповідачами за зустрічним позовом.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання незаконним розпорядження та визнання права спільного користування приміщенням коридору зміні шляхом виключення із мотивувальної частин рішення покликання на застосування позовної давності, а в частині задоволення зустрічного позову про визнання права власності скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову у цій частині.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове скасування і зміну рішення суду першої інстанції, відповідно підлягає скасуванню і додаткове рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а саме про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в користь держави судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - по 353 грн. 90 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним розпорядження та визнання права спільного користування приміщенням коридору змінити, виключивши із мотивувальної частин рішення покликання на застосування позовної давності.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову про визнання права власності та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2018 року скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» про визнання права власності на двохповерхову прибудову до будинку по АДРЕСА_1 , проведену ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в користь держави по 353 грн. 90 коп. судового збору.

В решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.