П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/14731/17

Провадження № 22-ц/4815/114/20

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Кучина Н.Г.

Рішення суду першої інстанції (вступна і резолютивна частини)

проголошено об 11 год. 18 хв. 04.11.2019

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 06.11.2019

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач1 ОСОБА_2 ;

відповідач2 ОСОБА_3 ;

відповідач3 ОСОБА_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненська міська рада Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача ОСОБА_5 ;

відповідача2 ОСОБА_6 ;

відповідача3 адвокат Штогрін Вікторія Святославівна, адвокат Курганська Олена Вікторівна;

третьої особи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ;

за участі (в апеляційному суді): сторін та їхніх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року у цивільній справі за

- позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненська міська рада Рівненської області; про поділ житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою;

- зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.: Рівненська міська рада Рівненської області; про поділ житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою;

- зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненська міська рада Рівненської області; про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, в об`єкт самостійної власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненська міська рада Рівненської області; про поділ житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Мотивуючи свої вимоги, позивач вказував про те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 листопада 1988 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори, він є власником 23/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . З часу вселення у будинок у 1988 році він користується і земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок. Порядок користування цією ділянкою склався за спільною згодою усіх співвласників.

У липні 2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 пред`явили зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненська міська рада Рівненської області; про поділ житлового будинку і встановлення порядку користування земельною ділянкою. Обґрунтовуючи позов, зазначали про те, що право власності на 45/100 часток спірного житлового будинку їм належить на підставі нотаріально посвідчених і зареєстрованих у Реєстрі договору дарування від 14 червня 2017 року та договору дарування від 03 серпня 2017 року. Щодо розподілу земельної ділянки, то наполягають на її розподілі відповідно до варіанта №2 висновку експерта №ЕУ-41/18 від 12 квітня 2019 року. Вважають цей варіант найдоцільнішим, адже відповідає дійсним пропорціям до житлового будинку і є таким, що спричиняє мінімум незручностей кожному співвласнику.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Рівненська міська рада Рівненської області; про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, в об`єкт самостійної власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Позов мотивовано тими обставинами, що йому на підставі договору дарування від 23 грудня 1988 року належить 32/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Вважає можливим виділ частин усіх співвласників житлового будинку у виді окремих ізольованих квартир, що узгоджується із висновком експерта №Е-02/18. Також це стверджено і змістом технічного паспорта на садибний (індивідуальний) будинок. Оскільки у ОСОБА_9 та ОСОБА_1 як попередніх співвласників існували частки у праві власності на житловий будинок з розрахунку по 1/2 частині кожному, тому у разі надання земельної ділянки у спільне користування (власність) нинішнім співвласникам порядок користування ділянкою повинен визначатися, виходячи із їх розміру на час виникнення спільної часткової власності, а не на час зміни розміру за рахунок добудови ОСОБА_1 своєї частки у будинку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності сторін на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Поділено спірний житловий будинок між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Виділено позивачу 23/100 часток в натурі житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається з веранди площею 6, 9 м2, коридора площею 7, 4 м2, жилих кімнат площею 17, 6 м2 і 10, 3 м2, кухні площею 7, 2 м2, ванни площею 3, 7 м2, веранди площею 16, 6 м2, вхідного ганку площею 1, 4 м2, сарая "Г", огорожі №1 та 10% замощення І.

ОСОБА_1 відмовлено в позові в частині визначення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 1 138 м2, розташованого у АДРЕСА_1 , між сторонами у справі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності на 45/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Виділено в самостійний об`єкт нерухомого майна для ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в натурі цілу ідеальну частку житловий будинок загальною площею 58, 5 м2, житловою 33, 0 м2, до складу якого входять 3-1 коридор площею 7, 4 м2, 3-2 санвузол площею 3, 0 м2, 3-3 кладова площею 0, 7 м2, 3-4 жила площею 16, 1 м2, 3-5 жила площею 16, 9 м2, 3-6 кухня площею 9, 1 м2, вхідний ганок (а1), 80% огорожі, огорожа №3, замощення ІІ, 50% замощення І.

Залишено без задоволення зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині визначення порядку користування земельною ділянкою.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_4 в натурі 32/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в об`єкт самостійної власності у виді ізольованого домоволодіння із розміром частки 1/1 загальною площею 51, 2 м2, житловою 30, 4 м2 у складі приміщень: 1-1 коридор площею 6, 4 м2, 1-2 санвузол площею 7, 3 м2, 1-3 кухні площею 7, 1 м2, 1-4 жилої площею 15, 7 м2, 1-5 жилої площею 14, 7 м2 і господарські будівлі сарай-гараж "Б", альтанка "В".

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликалися на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про невирішення судом питання щодо матеріальної компенсації особою, у власності якої залишено приналежну річ при виділі, іншим співвласникам пропорційно до часток у майні. Тому не погоджувалися із висновком суду про необхідність переходу права власності до однієї особи без відшкодування вказаної компенсації.

Правовстановлюючий документ, який належить ОСОБА_4 договір дарування від 23 грудня 1988 року, жодним чином не відображає прав останнього на сарай літ. "Б" та альтанку літ. "В", а стверджує про наявність права на 32/100 часток спірного житлового будинку. Так само і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 листопада 1988 року лише вказує про належність ОСОБА_1 23/100 часток спадкового майна, тобто виділ сарая "Г" без компенсації його вартості іншим співвласникам суперечить вимогам закону (ст.ст. 357, 358 ЦК України).

Вважає передчасним і твердження суду про відсутність самочинного будівництва, оскільки земельна ділянка не відведена для будівництва, а необхідні дозволи компетентних органів для здійснення будівництва відсутні (ст.ст. 376, 357 ЦК України).

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вказують про те, що їм було виділено 80% огорожі №1, огорожа №3, замощення ІІ, 50% замощення І, хоча вони про це і не вимагали і відповідного волевиявлення не висловлювали.

На їхню думку, незаконність оскаржуваного рішення полягає також і в тому, що судом не вирішено заявлену трьома сторонами вимогу про визначення порядку користування земельною ділянкою з міркувань відсутності добровільної згоди сторін щодо конфігурацій земельних ділянок. Хибними є посилання суду про відсутність в учасників справи права власності чи користування на земельну ділянку, оскільки визначення порядку користування між сторонами не передбачає наявності такого права.

Поза увагою суду залишився і варіант І експерта Рівненського міського бюро технічної експертизи, що земельна ділянка розподілялася між співвласниками, і який максимально наближений до варіанту №2 додаткової експертизи від 16 листопада 2018 року. Припускають, що оскаржуваним рішенням встановлено факт користування ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 500 м2 з тією метою, щоб спростити процедуру її відведення без дотримання пропорції та без згоди інших співвласників. При цьому судом не враховано положень ст. 120 ЗК України та роз`яснень абз. третього п. 181 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" щодо порядку визначення розміру земельної ділянки.

Заявники переконані, що запропонований варіант №2 додаткової експертизи є найбільш доцільним для усіх співвласників, адже відповідає дійсній пропорції до нерухомого майна та є таким, що спричиняє мінімум незручностей кожному. Тобто у цьому варіанті кожній стороні запропоновано окрему (цілу) земельну ділянку з можливістю обслуговування свого же виділеного нерухомого майна з доступом з усіх боків з мінімальними перетинами земельних ділянок та мінімальними площами землі, що пропонуються у спільну власність. Мотивуючи свої доводи, вказували і про правову позицію Верховного Суду, що висловлена у постанові від 08 травня 2018 року.

Отже, виходячи з того, що погодженого чи встановленого порядку користування земельною ділянкою між сторонами визначено не було, тому суд був зобов`язаний вирішити зазначену вимогу і встановити такий порядок відповідно до одного з варіантів судової експертизи з забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Подальше існування невизначених прав і обов`язків з приводу користування спірною землею призведе до погіршення стосунків між учасниками справи. Поготів, з таким самим предметом спору повторно звертатися до суду буде унеможливлено.

З викладених мотивів просили змінити рішення суду першої інстанції, виділивши в самостійний об`єкт нерухомого майна для ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в натурі в цілу ідеальну частку житловий будинок загальною площею 58, 5 м2, житловою 33, 0 м2, до складу якого входять: 3-1 коридор площею 7, 4 м2, 3-2 санвузол площею 3, 0 м2, 3-3 кладова площею 0, 7 м2, 3-4 житлова площею 16, 1 м2, 3-5 житлова площею 16, 9 м2, 3-6 кухня площею 9, 1 м2, надвірна будівля (сарай) (літ. "Г") по АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_4 на користь заявників різницю компенсації за частку сарая (літ. "Б") в розмірі 22 925, 66 гривень.

Скасувати рішення Рівненського міського суду від 04 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою і ухвалити в цій частині нове про визначення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 відповідно до висновку експерта №ЕУ-41/18 додаткової оціночно-будівельної та будівельно-земельно-технічної експертизи згідно з варіантом №2, відповідно до якого ОСОБА_2 і ОСОБА_3 пропонується виділити частину досліджуваної земельної ділянки (рис. 2 зелений колір), яка має геометричні розміри по периметру (в метрах): 1-76 7, 95 7, 93 14, 02 3, 40 11, 41 32, 20 2, 00 9, 10 9, 50 7, 77 15, 63 5, 32 1, 39 по будинку 1, 72 2, 05 7, 04 8, 53 2, 97 площею 511, 0 м2.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 адвокат Курганська О.В., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін. При цьому покликалася на врахування усіх господарських будівель і споруд при визначенні розміру часток співвласників спірного житлового будинку, а тому їх вартість не може бути компенсована за відступлення від засад рівності часток. Зміна розміру добудов відбулася внаслідок добудов, проведених ОСОБА_1 . Вважала помилковим твердження заявників про існування об`єкта самочинного будівництва на спірній земельній ділянці.

Щодо земельної ділянки, то вона як об`єкт права користування співвласників будинку АДРЕСА_1 не формувалася, а тому не може бути визначено порядок користування нею пропорційно до часток у праві власності на житловий будинок. На її переконання, у разі надання земельної ділянки у спільне користування співвласникам будинку нею має визначатися у розмірі часток на час виникнення спільної часткової власності, тобто 1/2 частина для ОСОБА_4 та 1/2 частина для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 покликався на її необґрунтованість та на правильність висновків суду попередньої інстанції. Вважав доведеним той факт, що право на сарай "Г" у нього виникло незалежно від інших співвласників, а тому воно не підлягає поділу між сторонами. Щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, то стверджував про відсутність будь-яких правовстановлюючих документів на неї. Тобто визначення порядку користування є неможливим, адже ані учасникам справи, ані їхнім правопопередникам ця ділянка у власність чи користування не передавалася.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи й заперечення сторін, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в частині виділу в самостійний об`єкт нерухомого майна в натурі в цілу ідеальну частку житловий будинок, оскільки відповідачі самі погодилися здійснити розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами відповідно до висновку експерта у судовій будівельно-технічній та будівельно-земельній експертизі №Е-02/18 від 10 травня 2018 року. При цьому враховано, що частка кожного співвласника житлового будинку відокремлена стінами, до кожної частки під`єднані окремі інженерні комунікації, кожен має окремий вхід та окремі особові рахунки для сплати за споживання житлово-комунальних послуг.

Залишаючи без задоволення даний зустрічний позов в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, суд зважав на відсутність щодо неї будь-яких правовстановлюючих документів, а також на неможливість встановити дійсний розмір земельної ділянки, адже площу у 1 136 м2 вважав умовною і такою, що перебуває лише у фактичному користуванні співвласників житлового будинку.

Проте з висновками про неможливість визначення порядку користування земельною ділянкою погодитися не можна.

Як з`ясовано судом, житловий будинок АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності, виходячи із того, що ОСОБА_1 належить 23/100 часток відповідно до свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 11 листопада 1988 року, ОСОБА_2 25/100 часток на підставі договору дарування від 14 червня 2017 року №842, ОСОБА_3 20/100 часток згідно із договором дарування від 03 серпня 2017 року №1107 (частки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 разом складають 45/100), ОСОБА_4 32/100 часток відповідно до договору дарування від 23 грудня 1988 року.

Частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у житловому будинку (23/100+25/100+20/100) раніше належали ОСОБА_10 . ОСОБА_11 .

Записи про право власності кожного із співвласників на свою частку зареєстровані у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що засвідчено відповідною Інформацією №140247434, дата формування: 04.10.2018.

Загальна площа спірного житлового будинку становить 155, 9 м2, з яких житлова 78, 5 м2. При цьому судом правильно встановлено, що житловий будинок фактично поділений в натурі і кожен співвласник вимагає виділити йому ту частину, якою він фактично користується та яка належить йому на праві власності.

Судом також з`ясовано, що загальний розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 1 136 м2, що вбачається із висновку експерта №Е-02/18 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз і висновку експерта №ЕУ-41/18 у додатковій судовій оціночно-будівельній та будівельно-земельно-технічній експертизі й не заперечується сторонами.

Відповідно до змісту архівних довідок №452/04-01 від 06.07.2018 та №483/04-01 від 10.07.2018 архівного відділу Рівненської районної державної адміністрації у документах Тинненської сільської ради трудящих Ровенського району Ровенської області у погосподарській книзі с. Дворець (до складу якого входила і теперішня вулиця Боярка) за 1955-1957 роки містяться відомості про господарство ОСОБА_9 , за яким рахувалося в особистому користуванні 0, 15 га землі, а за ОСОБА_12 теж 0, 15 га. Дані особи проживали у житловому будинку, який на час вирішення спірних відносин розташований по АДРЕСА_1 . В подальшому внаслідок забудови сусідніх об`єктів бази Спорттоварів та дитячого садочка були вилучені частини земельних ділянок ОСОБА_13 та ОСОБА_12 з виплатою їм грошової компенсації за плодові насадження, а їх землекористування зменшилися.

Будь-яких даних про те, що належні ОСОБА_9 та ОСОБА_12 земельні ділянки перебували у їхньому користуванні на підставах, які не ґрунтуються на законі, матеріали справи не містять, а учасниками справи доказів про це надано не було, як не було їх здобуто і судом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням і охороною земель" від 19 червня 2003 року №963-ІV самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду), або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у підпункті "г" п. 18 своєї постанови від 16 квітня 2007 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними постановою Верховного Суду України №2 (v0002700) від 19.03.2010), вбачається, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. Х "Перехідні положення ЗК України (2768-14), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Крім того, в матеріалах справи містяться заяви № 62952/18вх від 17 жовтня 2018 року та № 53384/18вх від 18 жовтня 2018 року представника Рівненської міської ради Рівненської області про те, що оскільки матеріально-правові вимоги до органу місцевого самоврядування, який він представляє, є відсутніми та в цьому спорі не заявлено вимог про визнання права власності на земельну ділянку із земель комунальної власності, тому просив розглянути справу без його участі. При цьому він зазначав, що житловий будинок належить кожній стороні у пропорції 23/100+32/100+45/100, а відтак можливо встановити лише порядок користування земельною ділянкою пропорційно до часток осіб у праві власності об`єктів нерухомості відповідно до варіантів, запропонованих експертом. Встановлення порядку користування земельною ділянкою не породжує юридичних фактів у реєстрації права власності на земельну ділянку на підставі ухваленого судом рішення, а лише є правом відповідних осіб для подальшого звернення згідно зі ст.ст. 118, 122 ЗК України до Рівненської міської ради для отримання земельної ділянки у власність.

Між тим, суд попередньої інстанції, визнаючи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_12 мали в окремому користуванні по 0, 15 га земельної ділянки кожен (в подальшому зміна розміру часток відбулася внаслідок добудов, здійснених ОСОБА_12 ), одночасно вказував про відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, незаконність користування нею співвласниками та необґрунтованість її розмірів у 1 136 м2.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться у правомірному користуванні співвласників, а її площа складає 1 136 м2. Відсутність безпосередніх правовстановлюючих документів на неї у цьому разі не свідчить про незаконність користування співвласниками і ці обставини визнаються Рівненською міською радою як власником землі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЗК Української РСР 1970 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розмішені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Роз`яснення абз. першого п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2007 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними постановою Верховного Суду України №2 (v0002700) від 19.03.2010) вказують, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

З висновку експерта №ЕУ-41/18 додаткової оціночно-будівельної та будівельно-земельно-технічної експертизи від 12 квітня 2019 року вбачається два варіанти виділення у користування співвласникам земельної ділянки. Відповідно до варіанту №1 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 пропонується виділити дві частини досліджуваної земельної ділянки (рис. 1 зелений колір):

- перша має геометричні розміри по периметру (в метрах): 1,76-7,95-7,93-14,02-3,40-2,66-4,71-6,61-3,69-8,59-2,60-5,62-1,39 по будинку 1,72-2,05-7,04-8,53-2,97 і площу 361, 0 м2;

- друга має геометричні розміри по периметру (в метрах): 1,30-20,21-2,00-9,10-3, 00-5,72-7,00-13,50-12,23 і площу 147, 0 м2;

Частину земельної ділянки (рис. 1 рожевий колір) з розмірами по периметру (в метрах): 1,00-5,50-1,30-2,90-0,30-2,60 і площею 6, 0 м2 пропонується виділити в спільне користування ОСОБА_12 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Згідно з варіантом №2 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 пропонується виділити частину досліджуваної земельної ділянки (рис. 2 зелений колір), яка має геометричні розміри по периметру (в метрах): 1-76 7, 95 7, 93 14, 02 3, 40 11, 41 32, 20 2, 00 9, 10 9, 50 7, 77 15, 63 5, 32 1, 39 по будинку 1, 72 2, 05 7, 04 8, 53 2, 97 площею 511, 0 м2.

В даному варіанті сарай (Г), який знаходиться у власності ОСОБА_12 , необхідно буде перенести або компенсувати.

Оскільки в поданій до апеляційного суду заяві ОСОБА_12 відмовився від свого речового права на зазначений сарай (Г) на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через грошову компенсацію його вартості заявниками, тому підтвердив, що і право власності на цей об`єкт перейшло до останніх.

В судовому засіданні позивач підтримав свою заяву.

Оскільки вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 суб`єктивних цивільних прав і прав на землю інших учасників справи не порушують, тому доцільно при встановленні порядку користування ними земельною ділянкою застосувати варіант №2 висновку експерта.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність захисту оспорюваного права на поділ житлового будинку у тій формі, якій вимагають заявники, а саме про виділ у самостійний об`єкт нерухомого майна в натурі в цілу ідеальну частку житловий будинок загальною площею 58, 5 м2, житловою 33, 0 м2, до складу якого входять: 3-1 коридор площею 7, 4 м2, 3-2 санвузол площею 3, 0 м2, 3-3 кладова площею 0, 7 м2, 3-4 житлова площею 16, 1 м2, 3-5 житлова площею 16, 9 м2, 3-6 кухня площею 9, 1 м2, надвірна будівля (сарай) (літ. "Г") по АДРЕСА_1 , то вони на увагу не заслуговують.

Так, згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, визнавши, що вони користуються житловими приміщеннями і господарськими спорудами у тій частці в натурі, яка вже є встановленою, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 погодилися із висновком експерта у судовій будівельно-технічній і будівельно-земельній експертизі №Е-02/18 від 10 травня 2018 року, про що стверджено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Тому суд поділив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами з урахуванням обставин справи, з додержанням вимог закону та відповідно до наведеного висновку експерта.

Не можна погодитися і з аргументами заявників про стягнення на їхню користь із ОСОБА_4 22 925, 66 гривень грошової компенсації за частину сарая (літ. "Б"), оскільки сторонами не заперечується і стверджується матеріалами справи належність цього об`єкта права до складу 32/100 часток ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_1 . Висновки суду про відсутність підстав для відшкодування даної компенсації містяться в оскаржуваному рішенні і повністю спростовують зазначені доводи ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про порушення норм процесуального права при розгляді справи.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Окрім викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявниками зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і спростовуються правильністю висновків суду.

Спонуканнями для часткового задоволення апеляційної скарги відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Понесений судовий збір в силу вимог ст. 141 ЦПК України підлягає до часткового відшкодування учасниками справи на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Так, при пред`явленні зустрічного позову заявниками була сплачено 2 114 гривень судового збору за три позовні вимоги, з яких дві було задоволено. Тобто відшкодуванню підлягають 66, 6 відсотків як дві третини від 2 114 гривень, що складає 1 408 гривень. Витрати, які потрібно стягнути із ОСОБА_12 і ОСОБА_4 із заявників, складають по 704 гривні, а тому із них необхідно стягнути по 352 гривні на кожного із заявників.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 сплачено судовий збір також у розмірі 2 114 гривень, тоді як вимоги апеляційної скарги задоволено на 50 відсотків, а тому до стягнення із ОСОБА_12 та ОСОБА_4 належить 1 057 гривень (2 114 гривень : 50%). Частка, яка підлягає стягненню із останніх на користь заявників складає по 528, 50 гривень на обох або по 264, 25 гривень на користь кожного. Сумарно ж судовий збір, який належить стягнути, становить 1 936, 50 гривень (704 гривні + 528, 50 гривень), або по 968, 25 гривень на користь кожного із заявників.

На підставі ст. 90 ЗК Української РСР 1970 року, ст. 120 ЗК України, підпункту "г" п. 18, абз. першого п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2007 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними постановою Верховного Суду України №2 (v0002700) від 19.03.2010), абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.: Рівненська міська рада Рівненської області; про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в цій частині задовольнити частково.

Виділити в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно до варіанта №2 висновку експерта №ЕУ-41/18 додаткової оціночно-будівельної та будівельно-земельно-технічної експертизи від 12 квітня 2019 року частину земельної ділянки (рис. 2 зелений колір), яка має геометричні розміри по периметру (в метрах): 1,76-7,95-7,93-14,02-3,40-11,41-32,20-2,00-9,10-9,50-7,77-15,63-5,32-1,39 по будинку 1,72-2,05-7,04-8,53-2,97 і площу 511, 0 м2.

Відповідно до варіанта №2 висновку експерта №ЕУ-41/18 додаткової оціночно-будівельної та будівельно-земельно-технічної експертизи від 12 квітня 2019 року вартість сарая (Г), який знаходився у власності ОСОБА_1 , компенсувати останньому за рахунок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 22 925, 66 гривень грошової компенсації.

Стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 25 копійок судового збору з кожного.

Стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 25 копійок судового збору з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М.Ковальчук

Повний текст постанови складено: о 13 год. 20 хв. 25.02.2020