ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Херсон

справа № 766/3760/19

провадження № 22-ц/819/1618/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Ігнатенко П.Я.,
Склярської І.В.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ус О.В. від 21 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Херсонської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними спорудами садибного типу 1968 року забудови, що складається з трьох кімнат та знаходиться в АДРЕСА_1 на території учгоспу «Приозерне».

Право власності на спірне майно набуто на підставі укладеного нею з учгоспом «Приозерне» м.Херсона договору купівлі-продажу житлового будинку на умовах, передбачених постановою Ради Міністрів СРСР від 01 липня 1983 року за №593, який рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 25.08.1992 року визнано дійсним та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Посилаючись на те, що в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 08.06.2018 року штампом позначено самочинне будівництво част. прим. 2 пл. 28 кв.м. та прим. 3, що є першкодою в призначенні їй субсидії, позивач просила суд визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням суду від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з наведених нею у позовній заяві підстав, зазначаючи, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема судом неповно встановлені обставини, що мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела факт порушення її прав відповідачем та не надала доказів, які б підтверджували наявність підстав для застосування частини третьої статті 376 ЦК України.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_2 з 21.05.1986 року зареєстрована та проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок належить їй на праві власності на підставі рішення Комсомольського народного суду м. Херсона від 25 серпня 1992 року, яким задоволено заявлені нею до учгоспу «Приозерне» вимоги та визнано угоду купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями між учгоспом «Приозерне» м .Херсона та ОСОБА_3 згідно із наказом господарства №156 від 31 серпня 1990 року такою, що відбулася.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на домобудівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , дійсною вартістю 4 166 руб. 67 коп.

Зазначений будинок зареєстрований в установленому законом (діючим на той час) порядку на ім`я ОСОБА_3 05.10.1992 року за №2240 (а.с.13).

07 листопада 2018 року Херсонський міський суд Херсонської області повідомив Державному реєстратору відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Херсонської міської ради (на його запит) про те, що цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до учгоспу «Приозерне» про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним, визнання права власності на будинок за алфавітним показником цивільних справ 1992 року не зареєстрована, а в підшивках рішень суду за 1992 рік рішення у цій справі не виявлено (а. с. 57).

Право власності ОСОБА_4 на вказаний будинок ніким не оспорено.

З матеріалів інвентарної справи №7851 вбачається, що за даними КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» будинок АДРЕСА_1 обліковується за ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно не зареєстровано. Документів, які б підтверджували те, що ОСОБА_1 є власником чи користувачем земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, суду не надано і такі у неї відсутні.

Відповідно до положень статті 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного в ній проживання.

Статтею 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступає умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно із частиною п`ятою статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилалася на частину третю статті 376 ЦК України, відповідно до якої право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Однак, з огляду на те, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , позивач набула в 1992 році та це право відповідно до частини першої статті 128 ЦК УРСР виникло у неї з моменту передачі нерухомого майна і не обмежується відсутністю державної реєстрації як це передбачено частиною четвертою статті 334 ЦК України в редакції Закону 1878-УІ від 11.02.2010 року, колегія суддів вважає, що відповідно до статті 30 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будинок до позивача перейшло і право користування земельною ділянкою у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу без зміни її цільового призначення, тому відсутні підстави стверджувати, що самочинне будівництво здійснене нею на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети.

Разом з тим, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті четвертої ЦПК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати всі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Таким компетентним державним органом щодо встановлення факту готовності об`єкта до експлуатації та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів відповідно до положень статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», статей 34, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пункту третього Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 є Державна архітектурно-будівельна інспекція та її органи на місцях.

ОСОБА_1 не надала доказів про звернення до відповідних органів з приводу прийняття в експлуатацію створеного внаслідок реконструкції об`єкта нерухомого майна, тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову колегія суддів вважає правильним.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що предметом порушеного позивачем спору є не самочинно зведене нерухоме майно як об`єкт цивільно-правових відносин, а здійснена нею прибудова до будинку, а саме: частина приміщення ІІ (санвузол) площею 2,8 кв.м. (а не 28 кв.м. як це зазначено у позовній заяві та апеляційній скарзі) та приміщення ІІІ (кухня) площею 8 кв.м., тому правила статті 376 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як вони не регулюють питання власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі.

Оскільки прибудова до будинку здійснена після набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, порядок прийняття цієї прибудови в експлуатацію визначено Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03.07.2018 року №158 та діючим з 24.12.2019 року.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи, носять неконкретний характер щодо висновків суду першої інстанції та їх не спростовують, тому підлягають відхиленню.

Скаржник не надав нових доказів, які б в порядку та на умовах, визначених статтею 367 ЦПК України, підлягали дослідженню судом апеляційної інстанції та не навів обґрунтування, в чому саме полягає неповнота встановлення судом обставин, що мають значення для справи, та щодо яких доказів судом зроблена неправильна оцінка чи відбулася необґрунтована відмова у їх прийнятті.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що узаконити здійснену нею прибудову вона не може через відсутність належним чином засвідченої копії рішення Комсомольського народного суду м. Херсона від 25.08.1992 року, що перешкоджає здійсненню державної реєстрації належного їй права власності на житловий будинок. Однак наведена обставина лише підтверджує висновок про неналежно обраний нею спосіб захисту своїх цивільних прав щодо спірного нерухомого майна та свідчить про те, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості здійснити захист цих прав, в тому числі у судовому порядку, з врахуванням визначених статтею 16 ЦК України способів захисту та характеру їх порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 вересня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: П. Я. Ігнатенко

І. В. Склярська

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова