Постанова

Іменем України

25 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 546/313/17

провадження № 61-22143св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Бурат-Агро»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року в складі судді Лизенко І. В. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 05 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Абрамова П. С., Бондаревської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Бурат-Агро» (далі - ТОВ «Бурат-Агро»)про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 01 січня 2009 року між позивачем та ТОВ «Бурат-Агро» було укладено договір оренди землі, згідно якого позивач передав відповідачу належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,66 га, яка розташована на території Федіївської сільської ради Решетилівського району Полтавської області (далі - земельна ділянка) у строкове платне користування.

Зазначає, що за умовами договору орендна плата переглядається один раз на три роки, по потребі, у тому числі у разі підвищення цін, тарифів, розміру інфляції. Однак, починаючи з 2013 року відповідач на усні прохання позивача про перегляд орендної плати відповів, що не має можливості платити більшу орендну плату, яка передбачена договором оренди землі від 01 січня 2009 року. В подальшому позивачем було направлено орендарю письмову вимогу про збільшеннярозміру орендної плати до 10 % з 01 січня 2017 року. Проте, відповідач на вказану вимогу не відреагував, відповідно позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд припинити шляхом розірвання договір оренди землі від 01 січня 2009 року, зареєстрований в Решетилівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДЗК 28 лютого 2012 року за № 02109, щодо спірної земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності на підставі Державного акту на земельну ділянку РЗ № 652806, а також вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2017 року замість відділу Держгеокадастру у Решетилівському районі Полтавської області, до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання за необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови договору оренди не встановлюють самого механізму перегляду орендної плати, не містять конкретних обов`язків орендаря щодо такого перегляду, у тому числі обов`язку погодитись із запропонованим орендодавцем розміром орендної плати, що унеможливлює встановлення факту невиконання стороною обов`язків, передбачених договором, як підстави для одностороннього його розірвання відповідно до пункту 38 договору. Оскільки пункт 13 договору оренди передбачає перегляд розміру орендної плати один раз на 3 роки по потребі, то позивачем не надано доказів на підтвердження факту звернення до відповідача з відповідною пропозицією раз на три роки з дня укладення договору, окрім звернення від 24 лютого 2017 року. Договором не передбачено обов`язку відповідача ініціювати зміну розміру орендної плати у разі настання такої підстави, як підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції. Сама по собі незгода відповідача з пропозицією позивача щодо збільшення розміру орендної плати не є порушенням умов договору оренди та, відповідно, не може бути підставою для його розірвання за ініціативою орендодавця з посиланням на частину 2 статті 651 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, та зазначив, що оскільки стороною позивача, на підставі належних та допустимих доказів, не доведено факт порушення відповідачем пункту 13 договору за період з 01 січня 2009 року по 24 лютого 2017 року, то недосягнення згоди щодо збільшення розміру орендної плати не є підставою для розірвання договору оренди землі.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 05 листопада 2019 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статтю 651 Цивільного Кодексу України ( далі - ЦК України), що призвело до порушення прав позивача.

Також заявник зазначає, що при укладенні договору оренди сторонами у пункті 13 договору було визначено умови перегляду розміру орендної плати в тому числі у зв`язку з підвищенням цін, тарифів, розміру інфляції, відтак, у даних правовідносинах, на його думку, були наявні необхідні фактори для виконання вказаного пункту договору та реального збільшення орендної плати.

У відповідності до умов укладеного між сторонами договору, позивач 24 лютого 2017 року подав відповідачу вимогу про перегляд розміру орендної плати та внесення змін до договору оренди землі та прохав збільшити її розмір до 10 % від грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексу інфляції, проте на час звернення позивача до суду, відповідач не надав ніякої відповіді, тому позивач оцінив його бездіяльність, як відмову від виконання умов договору оренди. З урахуванням наведеного, вважав свої позовні вимоги обґрунтованими.

Недотримання орендарем принципу періодичності перегляду розміру орендної плати, визначеного пунктом 13 договору, призвело до порушення балансу інтересів між орендодавцем та орендарем, внаслідок чого позивач як власник земельної ділянки позбавлений можливості отримувати орендну плату в такому розмірі, на який розраховував під час укладення спірного правочину.

Доводи інших учасників справи

У січні 2020 року ТОВ «Бурат-Агро» в особі представника Кобрись О. М. засобами поштового зв`язку направлено до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Решетилівського районного суду Полтавської області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 05 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії РЗ № 052806, виданого 10 квітня 2002 року на підставі розпорядження голови Решетилівської районної державної адміністрації Ради народних депутатів від 22 березня 2002 року № 120, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,66 га, розташована на території Федіївської сільської ради Решетилівського району Полтавської області (а.с.15).

01 січня 2009 року між сторонами було укладено договір оренди землі щодо вищевказаної земельної ділянки, який зареєстрований в Решетилівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДЗК 28 лютого 2012 року за № 02109, та за актом прийому-передачі від 01 січня2009 року передано її в оренду відповідачу (а.с.9-14).

Згідно пункту 8 договору, його укладено строком на 15 років.

Пунктом 9 вказаного договору встановлено обов`язок орендаря виплачувати орендодавцю орендну плату у розмірі 3 %, а з 01 листопада 2010 року 5 % від грошової оцінки землі з врахуванням коефіцієнту індексації у будь-якій формі (грошовій, натуральній, відробітковій) за згодою сторін.

Термін виплати орендної плати обумовлений у пункті 11 договору - протягом року, але не пізніше 31 грудня.

Згідно підпунктами 13, 36 договору розмір орендної плати переглядається один раз на 3 роки по потребі у разі:

зміни умов господарювання, передбачених договором;

зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції;

погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 36 вказаного договору визначено, що зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Відповідно до пункту 38 договору припинення дії договору шляхом його розірвання здійснюється за взаємною згодою сторін або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Протягом 2014-2016 років відповідач виконував обов`язки за договором з виплати орендної плати у передбаченому договором розмірі, що підтверджується виписками з рахунку ОСОБА_1 та не заперечувалося сторонами (а.с.38-45).

24 лютого 2017 року позивачем направлено відповідачу вимогу про перегляд розміру орендної плати та внесення змін у договір оренди землі, до якої долучено додаткову угоду до договору оренди землі від 01 січня 2009 року. Заявлено вимоги про встановлення з 01 січня 2017 року розміру орендної плати за землю - 10 % від грошової оцінки землі з урахуванням коефіцієнтів індексації (а.с.16-17).

Такий розмір орендної плати позивач обґрунтовував зростанням індексу споживчих цін та комунальних тарифів, зокрема, на газ та електроенергію, а також посилався на лист Управління агропромислового комплексу Решетилівської РДА Полтавської області, згідно якого ТОВ «Дукла», ПП імені Калашника, ТОВ СП «Нібулон», ВП імені Суворова, СФГ Серьогін, ФГ «Оленка-2005» у 2016 році прийняли рішення про збільшення орендної плати до 10 % та практично повністю провели її виплату (а.с.19-22).

Із наданої відповідачем позивачу відповіді на вимогу про перегляд розміру орендної плати, проекту додаткової угоди до договору оренди землі та поштових документів встановлено, що відповідачем розглянуті вимоги позивача від 24 лютого 2017 року та підготовлено проект додаткової угоди від 01 березня 2017 року до договору оренди від 01 січня 2009 року з пропозицією продовжити термін дії цього договору до 31 грудня 2027 року з підвищенням орендної плати до розміру 8 % від грошової оцінки землі, і 18 квітня 2017 року ця пропозиція була направлена позивачеві (а.с. 46-49).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами у справі).

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Пунктом 13 договору оренди визначено, що розмір орендної плати переглядається один раз на 3 роки, по потребі, у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку; підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 38 договору оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.

Відповідно до пункту 39 договору оренди розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Тобто, умови договору оренди землі не зобов`язують сторони вносити зміни до договору, зокрема, збільшувати чи зменшувати розмір орендної плати, а лише зобов`язують за певних обставин переглянути умови договору.

Зазначені обставини щодо підвищення цін, тарифів, зокрема внаслідок інфляції, як підстава для перегляду умов договорів стосуються обох сторін договору, а не лише позивача.

Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи, вимога про перегляд розміру орендної плати була заявлена ОСОБА_1 24 лютого 2017 року, де він запропонував розмір орендної плати 10 %. У свою чергу, відповідач у справі запропонував свій варіант врегулювання спору, запропонувавши розмір орендної плати 8 % .

Пунктом 36 договорів оренди передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі невиконання згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Разом з тим, за відсутності згоди щодо зміни умов договору щодо орендної плати позивач до суду з позовом про внесення відповідних змін не звертався, а тому Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що належним способом захисту в даних правовідносинах було б визначення розміру орендної плати в судовому порядку, а не припинення дії договору.

Судами встановлено, що відповідач повністю виконує свої зобов`язання орендаря за оспорюваним договором оренди землі.

Судами також встановлено, що обома сторонами спірних правочинів у передбаченому законом та договором оренди землі порядку були висловлені пропозиції щодо змін умов договорів оренди землі, однак згоди з цього питання сторони не досягли, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Установивши, що відповідач дотримувався умови договору оренди, не порушував строків виплати орендної плати, орендна плата нараховувалася і виплачувалася відповідачем у розмірі, передбаченому договорами оренди, а також враховуючи принцип рівності сторін, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що нормами чинного законодавством та зазначеним вище договором оренди землі не визначено підставою для розірвання договору оренди відсутність взаємної згоди сторін щодо змін умов договору оренди.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 546/314/17 (провадження № 61-37337св18).

Доводи касаційної скарги стосовно того, що умови укладеного між сторонами договору передбачали можливість зміни розміру орендної плати, за наявності на те визначених договором підстав, які на думку позивача настали, не можуть бути прийнятті колегією суддів Верховного Суду до уваги, оскільки недосягнення сторонами договору згоди щодо зміни розміру орендної плати за умовами спірного правочину не може бути підставою для його розірвання, а підлягає вирішенню в судовому порядку.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Оскаржувані рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко