Справа № 483/1605/19
Провадження № 2/483/112/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м.Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Куцарова В.І.,

за участю секретаря судового засідання Шилінскас О.В.,

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Афенді В.П.,

відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Шуліки-Гінкулової А.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1996 року він став проживати з відповідачкою у цивільному шлюбі. 28 лютого 2004 року шлюб було зареєстровано. 01 жовтня 2018 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними придбано наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який, згідно договору купівлі-продажу від 24 вересня 2002 року, було зареєстровано за ОСОБА_2 . Проживаючи разом з відповідачкою він збудував на подвір`ї будинки для відпочиваючих 5 одиниць, літню кухню, душ, альтанку, утеплив та облицював і утеплив житловий будинок, провів ремонт внутрішніх приміщень житлового будинку, збудований паркан. Таким чином, вартість нерухомого майна підвищена в декілька разів. Вважає, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільним майном подружжя. Крім того, у шлюбі було придбано: холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., газову плиту "NORD 501" 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн., платяну шафу 1400 грн., всього на загальну суму 15800 грн. Посилаючись на ст..ст. 57, 60, 70, 74 Сімейного кодексу України позивач просив визнати спільним майном подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 вартістю 282844 грн., та вищевказане майно. Здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити ОСОБА_1 Ѕ частку вказаного житлового будинку, холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., платяну шафу 1400 грн.; виділити відповідачці: Ѕ частку будинку, газову плиту "NORD 501" вартістю 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн. Стягнути з відповідачки Ѕ судових витрат

21 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 28 лютого 2004 року зареєструвала шлюб з відповідачем, а 01 жовтня 2018 року його розірвано. У період шлюбу дійсно придбали холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., газову плиту "NORD 501" 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн., платяну шафу 1400 грн., всього на загальну суму 15800 грн. Крім того було придбано дриль ДУ-800, вартістю 400 грн. Всього майна на суму 16200 грн. Згоди про поділ майна ними не досягнуто. Крім того, зазначила, що 24 вересня 2002 року до укладення шлюбу, нею придбано житловий будинок за особисті кошти. Технічний паспорт на житловий будинок виготовлено на її ім`я як власника. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0292 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ № 607123 від 12 квітня 2007 року. Відповідач у будинку не зареєстрований та ніколи не був. Посилаючись на викладене, позивачка за зустрічним позовом просила визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя на майно: холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., газову плиту "NORD 501" 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн., платяну шафу 1400 грн., дриль ударну ДУ-800 400 горн., всього на загальну суму 16200 грн. Виділити їй у власність частину майна, що складає Ѕ частину майна: газову плиту "NORD 501" вартістю 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн. всього на загальну суму 8100 грн.; виділити ОСОБА_1 у власність частину майна, що складає 1/2 частину спільної сумісної власності подружжя: холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., платяну шафу 1400 грн., дриль ударну ДУ-800 400 грн., всього на загальну суму 8100 грн. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 прийнято до сумісного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач за первісним позовом позов підтримав у повному обсязі, зустрічний позов визнав частково, визнав факт придбання, вказаного майна а також дрилі ударної ДУ-800 вартістю 400 грн. Зазначив, що вони з відповідачкою познайомилися в 1996 році та проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. У 2002 році вони придбали будинок в м.Очакові за кошти відповідачки та починаючи з 2004 року здійснювалися перебудови та поліпшення будинку та прилеглої території, а саме: замість навісів та сараїв було побудовано чотири літніх будиночки для відпочиваючих, а літня кухня була перебудована в п`ятий будиночок. Всі ці перебудови велися на протязі 2-3 років власними силами, будівельні матеріали купувалися за спільні кошти. Посилаючись на те, що внаслідок їх праці було здійснено поліпшення будинку, побудовані нові будівлі, внаслідок чого вартість майна була значно збільшена, просив визнати будинок, розташований по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на Ѕ частку будинку.

Відповідачка за первісним позовом визнала позов частково в частині поділу придбаного майна. В частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку заперечила та вказала, що з відповідачем познайомилися у 1996 році, коли вона його запросила здійснювати ремонт в її квартирі в м.Харкові. З того часу періодично проживали разом. Однак позивач іноді зловживав спиртними напоями і в ці періоди, які могли тривати 2-3 місяці, він проживав у свої тітки в АДРЕСА_2 . Постійного доходу не мав. Коли проживали однією сім`єю, то господарство вели разом. Приблизно у 2002 році у неї виникло бажання придбати будинок в м.Очакові. У зв`язку з тим, що грошей було небагато, вона придбала будинок з господарськими будівлями довоєнної побудови з поганими житловими умовами. В 2003 році разом з і ОСОБА_1 , виїхала до м.Очакова, який в подальшому повинен був здійснювати поліпшення умов. Основні перебудови були закінчені у 2004 році та було побудовано літні кімнати. Кошти на придбання будівельних матеріалів надавала особисто вона. В подальшому дохід, отриманий від здачі в найм відпочиваючим цих кімнат, вони ділили порівну, оскільки ОСОБА_1 допомагав будувати. Просила в цій частині позову відмовити.

Зустрічний позов підтримала.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, з 28 лютого 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 28 лютого 2004 року (а.с.52).

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 01жовтня 28 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с 53).

У період шлюбу ними придбано майно: холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., газову плиту "NORD 501" 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн., платяну шафу 1400 грн., дриль ДУ-800, вартістю 400 грн. Всього майна на суму 16200 грн.

Згоди з добровільного розподілу майна сторонами не досягнуто.

У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Сторони не заперечували факт придбання майна у період шлюбу, а саме: холодильника "DELFA" - DBF-180" вартістю 5000 грн., газової плити "NORD 501" 1600 грн., меблевої стінки 2300 грн., дивану та 2 крісел 1300 грн., конвектора газового 1900 грн., холодильника FR-240 2300 грн., платяної шафи 1400 грн., дрилі ДУ-800, вартістю 400 грн., а всього майна на суму 16200 грн., та варіант його поділу.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Що стосується вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , про визнання будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та його поділ, суд дійшов наступного.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 вересня 2002 року, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок за вищевказаною адресою (а.с.№49).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1034819 від 18 липня 2003 року, виданого Очаківською міською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, право власності на цілий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.50).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 стверджував, що спірний будинок було придбано за час цивільного шлюбу з ОСОБА_2 , не заперечував, що за особисті кошти ОСОБА_2 .

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знають приблизно з 2002 року як сусідів. Вони придбали будинок та вели перебудови в ньому спільним особистим трудом приблизно декілька років. За чиї кошти придбався будинок та матеріали для перебудови, будови вони не знають.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Діючим до 01 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім`ю України, майнові права та обов`язки передбачались лише для подружжя.

Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім`ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року не має ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов`язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК України 1963 року визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»).

Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю (правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1026цс15).

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року, справа № 6-1447цс17, слідує, що для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких наведених обставин, для застосування передбачених ст. 62 СК України чи ст. 25 КпШС України правил і наслідків, позивачем не доведено факту збільшення вартості майна та істотність такого збільшення.

Належними доказами на підтвердження цих обставин є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз вартості спірного майна до моменту збільшення його цінності та після цього.

З урахуванням цього, у суду відсутні підстави вважати, що спірний будинок став об`єктом права спільної сумісної власності внаслідок істотного збільшення його вартості, оскільки належних та допустимих доказів для встановлення факту участі позивача коштами у збільшенні такої вартості суду не надано.

Позивачем не надана суду і письмова угода, укладена між ним та відповідачкою, якою визначено, що спірне майно є спільною сумісною власністю.

Як зазначила у судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 вказала, що літні кімнати здавали відпочиваючим, а отриманий дохід вони з позивачем ОСОБА_1 ділили порівну.

Відповідачем переконливих заперечень щодо пояснень позивачки про рівний розподіл доходу, отриманого від здачі житла відпочиваючим, не надано.

Враховуючи викладене, вимога позивача за первісним позовом про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та його поділ задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання житлового будинку за вищевказаною адресою особистою приватною власністю, суд дійшов наступного.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15,- ст. 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи та з пояснень позивачки за зустрічним позовом та її представника, вищевказаний будинок був придбаний 24 вересня 2002 року за особисті кошти позивачки, до шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 .

Згідно вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17.07.1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином спірний будинок є особистою приватною власністю позивачки за зустрічним позовом, оскільки придбаний до шлюбу, і такий висновок суду повністю узгоджується з вимогами ст. 57 СК України.

Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Засади ст.15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Оскільки право позивачки вільно розпоряджатися нерухомим майном, яке є її особистою приватною власністю, не визнавалось, вона правомірно звернулася до суду за захистом не визнаних прав і суд відповідно до норм діючого законодавства, вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею право особистої приватної власності на майно придбане в період шлюбу.

З огляду на вказані норми матеріального права, враховуючи, що спірний будинок придбаний позивачкою за зустрічним позовом до шлюбу з відповідачем, суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю, підлягають задоволенню.

Щодо вимого про стягнення судових витрат, суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Так, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь Ѕ судових витрат, які витрат, пов"язаних із розглядом справи, а саме за надання юридичних послуг та виготовлення ксерокопій.

При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

02 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Афенді В.П. було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до ордеру серії МК № 119107 (а.с.23).

Відтак, право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.).

Судом встановлено, що позивачем, окрім договору про надання юридичної допомоги від 02 жовтня 2019 року та ордеру серії МК № 119107 не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, зокрема, відсутній акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг.

Крім того, не надано підтвердження виготовлення ксерокопій документів.

Отже, у стягненні з відповідачки за первісним позовом на користь позивача Ѕ частини витрат пов`язаних з наданням йому правової допомоги в сумі 2550 грн. слід відмовити за недоведеністю.

Разом з тим з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений, пропорційно задоволених вимог.

Крім того, судом встановлено, що позивачкою за зустрічним позовом сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн. відповідно до квитанції № 0.0..1 від 21.10. 2019 року.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки слід стягнути 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя наступне майно: холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., газову плиту "NORD 501" 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн., платяну шафу 1400 грн., дриль ударну ДУ-800, вартістю 400 грн. всього на суму 16200 грн.

Розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виділити:

- у власність ОСОБА_1 - холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., диван та 2 крісла вартістю 1300 грн., платяну шафу вартістю 1400 грн., дриль ударну ДУ-800 вартістю 400 грн., всього на загальну суму 8100 грн.;

- у власність ОСОБА_2 - газову плиту "NORD 501" вартістю 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн. всього на загальну суму 8100 грн.

У іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Зустрічниий позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, - задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя наступне майно: холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., газову плиту "NORD 501" 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., диван та 2 крісла 1300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн., платяну шафу 1400 грн., дриль ударну ДУ-800, вартістю 400 грн. всього на суму 16200 грн.

Розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виділити:

- у власність ОСОБА_2 - газову плиту "NORD 501" вартістю 1600 грн., меблеву стінку 2300 грн., конвектор газовий 1900 грн., холодильник FR-240 2300 грн. всього на загальну суму 8100 грн.;

- у власність ОСОБА_1 - холодильник "DELFA" DBF-180" вартістю 5000 грн., диван та 2 крісла вартістю 1300 грн., платяну шафу вартістю 1400 грн., дриль ударну ДУ-800 вартістю 400 грн., всього на загальну суму 8100 грн.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок сплаченого судового збору 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий