ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року

м.Суми

Справа №587/1813/19

Номер провадження 22-ц/816/2215/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності :

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сапіча Володимира Михайловича ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2020 року, ухваленого у складі судді Черних О.М. у м. Суми,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

про визнання довіреності (договору доручення) удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи позовні вимоги тим, що у жовтні 2013 року він вирішив придбати у ОСОБА_2 належний йому на праві власності причіп легковий-В, марки КРД 050108, випуску 2010, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , у зв`язку з чим 06 жовтня 2013 року він сплатив останньому 1500 грн, а той передав йому причіп і технічний паспорт на нього та видав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Висєканцевою Т.С., на право розпорядження причепом, в тому числі продаж, здачу в оренду, обмін або застави.

Вважав, що між ним та відповідачем у дійсності було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого останній передав йому у власність причіп, а він прийняв та сплатив за нього грошову суму, визначену сторонами договору, а ОСОБА_2 видав довіреність на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, тому договір доручення фактично був удаваним.

Просив поновити строк позовної давності для звернення до суду, визнати довіреність (договір доручення) видану 06 жовтня 2013 року ОСОБА_2 ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С., зареєстровану в реєстрі за №1475, на розпорядження (користування, продаж, здачу в оренду, заставу) причіпа легковий-В, марки КРД 050108, випуску 2010, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , удаваним правочином, та визнати його договором купівлі-продажу.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що чинним законодавством України не передбачено обов`язкове зняття з обліку транспортного засобу перед укладення договору купівлі-продажу. Вказував, що укладення між ним та ОСОБА_2 договору доручення, в рамках якого відповідачем було видано довіреність на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, є удаваним правочином. Крім того, відповідачем не заперечується факт укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що на підставі довіреності від 06 жовтня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Висєканцевою Т.С., зареєстрованої в реєстрі за №1475, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 продати за ціну та на умовах на розсуд уповноваженого, а також здавати в оренду, заставляти в забезпечення зобов`язань, обміняти належний йому причіп легковий-В, марки КРД 050108, випуску 2010, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.6).

Також судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу щодо вищевказаного причіпу, який має ідентифікаційний номер, не укладався, причеп не був знятий з обліку в територіальному сервісному центрі та залишився зареєстрованим за відповідачем.

Відповідач ОСОБА_2 12 січня 2019 року уклав шлюб із ОСОБА_5 і після реєстрації шлюбу йому присвоєне прізвище ОСОБА_2 і дана обставина підтверджується копією Свідоцтва про шлюб та копією паспорту громадянина України ( а.с.29 ).

З листа Сумського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 29 листопада 2019 року №33192 вбачається, що на виконанні у Сумському РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області перебуває виконавче провадження №58827612 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь АТ КБ «ПриватБанк» згідно виконавчого листа №587/277/18 від 07 грудня 2019 року. У ході примусового виконання СР ВДВС ГТУЮ у Сумській області винесено постанову № від 04 вересня 2019 року про опис та арешт рухомого майна, а саме причіп. Згідно витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна, накладено арешт на нерухоме майно №16250561 від 03 травня 2017 року Сумським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області (а.с. 46, 47-52).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склалися представницькі відносини на підставі довіреності від 06 жовтня 2013 року щодо володіння, користування та розпорядження позивача транспортним засобом, а тому відсутні правові підстави для визнання удаваним правочину у виді довіреності та визнання вказаного правочину договором купівлі-продажу транспортного засобу (причіпа).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За вимогами ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, що передбачено ч.1 ст.638 ЦК України.

Відповідно до ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно з ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Відтак, враховуючи вищезазначені норми закону, при укладенні удаваного договору сторони повинні усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та що їх дії направлені для досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

За приписами ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», причіп - транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Таким чином, вказаними вище нормативно-правовими актами визначені певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання договорів купівлі-продажу транспортних засобів, зокрема власник, який бажає продати транспортний засіб, повинен зняти його з реєстрації для продажу, а новий власник в передбачені законом строки зареєструвати за собою даний транспортний засіб, надавши документи, підтверджуючі придбання його, чіткий перелік яких визначено цими нормативно-правовими актами.

Сутність та правова природа загально цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, що є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається із довіреності від 06 жовтня 2013 року, власник транспортного засобу ОСОБА_2 вчинив односторонній правочин, яким передбачено відносини доручення. Отже, на думку колегії судів, вірним є висновок суду першої інстанції, що між сторонами склалися представницькі відносини, а не двосторонній договір купівлі-продажу. Крім того, у довіреності зазначено про роз`яснення змісту ст.ст. 203, 214, 244, 247, 248, 249, 1000 ЦК України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між сторонами виникли інші цивільно-правові відносини.

З матеріалів справи вбачається, що спірний транспортний засіб (причіп) ОСОБА_2 , як власником, з реєстрації для продажу не знімався, останній є зареєстрованим власником даного транспортного засобу, а позивач, який вважає себе власником вказаного транспортного засобу, жодних заходів для його реєстрації за собою, починаючи з 2013 року, не вживав.

Доводи апеляційної скарги про підтвердження факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу (причіпа) не заслуговують на увагу, оскільки сторонами не дотримано передбаченої законодавством форми договору, а отже договір є неукладеним. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання удаваним договору доручення від 06 жовтня 2013 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняСумського районного суду Сумської області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 17 листопада 2020 року .

Головуючий - О.І. Собина

Судді: Т.А.Левченко

В.І.Криворотенко