ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №589/5336/18

Номер провадження 22-ц/816/509/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року в складі судді Курбанової А.Р., ухваленого в м. Шостка, повний текст якого складений 18 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 05 листопада 2013 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач зазначав, що оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при встановленні та зміні кредитного ліміту, зміні процентної ставки, нарахуванні комісії, пені та штрафу за порушення відповідачем зобов`язань банк керувався Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 17 вересня 2018 року утворився борг на загальну суму 111827,52 грн, з яких: 51566,99 грн заборгованість за тілом кредиту, 33021,90 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 27238,63 грн нарахована пеня за період з 05 листопада 2013 року по 01 серпня 2018 року, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 листопада 2013 року у сумі 51566 грн 99 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у сумі 812 грн 51 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Вказане рішення суду в частині відмовлених позовних вимог позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та неустойки і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів на рівні облікової ставки НБУ, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18. При цьому, на думку позивача, підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані відповідачу на ознайомлення до підписання договору, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а факти часткових погашень заборгованості, у тому числі за відсотками, свідчать про те, що відповідач не лише був ознайомлений з умовами кредитування, а й прийняв їх. В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією.

У свою чергу, відповідач оскаржив в апеляційному порядку рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому, відповідач звернув увагу на ту обставину, що кредитний ліміт картки встановлений у розмірі 15000 грн, який не змінювався, тому він був позбавлений можливості користуватися кредитними коштами у більшому розмірі, ніж встановлено у кредитному ліміті. До того ж, ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості до 31 травня 2015 року залишок поточної заборгованості по тілу кредиту становив 0,00 грн, отже, на його думку, кредитна заборгованість відсутня. У той же час, у розрахунку заборгованості у період з 01 листопада по 17 вересня 2018 року відсутні розрахунки окремо по тілу кредиту, відсоткам та пені, а лише визначено загальну суму заборгованості у розмірі 120012,81 грн, а під таблицею зазначено про наявність заборгованості по тілу кредиту у розмір 51566,90 грн. Ураховуючи викладене, відповідач вважає, що банк не довів належними та допустимими доказами існування заборгованості по тілу кредиту у заявленому розмірі (51566,90 грн), тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив вказані позовні вимоги.

АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку (а.с. 12).

Як зазначено у заяві-анкеті, відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомився до його укладання та згодний з його умовами, а також погодився отримати екземпляр договору про надання банківських послуг шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.privatbank.соm.ua.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (а.с. 14 47).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17 вересня 2018 року становить 111827,52 грн, з яких: 51566,99 грн заборгованість за тілом кредиту, 33021,90 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 27238,63 грн нарахована пеня за період з 05 листопада 2013 року по 01 серпня 2018 року, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь (а.с. 6 - 11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки, суд першої інстанції, установивши обставини того, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки та відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Також, установивши, що фактично отримані за договором і використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не були повернуті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у заявленому розмірі 51566,99 грн, тому задовольнив позовні вимоги у вказаній частині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені), оскільки суд вирішив справу відповідно до вимог статей 207, 626, 628, 638, 526, 633, 634, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України.

Також, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано враховував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Зокрема, установивши обставини того, що у заяві позичальника від 05 листопада 2013 року процентна ставка та умови відповідальності позичальника у вигляді пені не зазначені, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк, як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, отримуючи 05 листопада 2013 року кредитну картку «Універсальна», а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та пені і саме у зазначених в цих документах розмірах і порядку нарахування, що додані банком до позовної заяви.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://privatbank.ua/terms/) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (видачі відповідачу кредитної картки «Універсальна» від 05 листопада 2013 року року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05 грудня 2018 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг за кредитною карткою «Універсальна», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та порядку нарахування пені надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги позивача про те, що за умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачена оплата за користування кредитом у вигляді сплати відсотків та відповідальність позичальника у зв`язку з неналежним виконанням умов договору у вигляді пені, так як позивач не довів належними і допустимими доказами факту встановлення сторонами умов кредитного договору з визначенням у ньому розміру процентної ставки за користування кредитними коштами та пені.

Щодо доводів апеляційної скарги банку про те, що відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зауважує про наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Таким чином, установивши обставини того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 листопада 2013 року шляхом підписання заяви-анкети, так як позивач не довів належними і допустимими доказами факту того, що саме з цими умовами був ознайомлений відповідач під час укладення кредитного договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентної ставки за користування кредитними коштами та пеню, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача з цього приводу не заслуговують на увагу.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що у разі відсутності погодження умов щодо розміру процентів за користування кредитними коштами позикодавець має право на отримання від позичальника процентів на рівні облікової ставки НБУ також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів у заявленому розмірі. Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом, банк просив стягнути заборгованість за процентами у розмірі 33021,90 грн, посилаючись на умови кредитного договору від 05 листопада 2013 року, надавши, при цьому, відповідний розрахунок. У той же час, вимогу про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ позивач до суду першої інстанції не заявляв, відповідно, вона не була предметом судового розгляду, тому суд апеляційної інстанції в силу принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог та вирішити питання стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, самостійно змінивши правові підстави позову.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і стосовно того, що частково погашаючи кредит з урахуванням сплати і відсотків, відповідач, тим самим, погодився і визнав запропоновані йому умови, правила і тарифи користування банківськими послугами не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні вимог позову про стягнення заборгованості по процентам та суми пені, як такі, що є необґрунтованими і не свідчать про доведеність вказаних вимог.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній банком частині про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам та пені з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

У той же час, перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що банк не довів належними та допустимими доказами наявності заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2013 року по тілу кредиту у розмірі 51566,90 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком судів попередніх інстанцій, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту у розмірі 51566,99 грн, для підтвердження чого надав відповідний розрахунок заборгованості та виписку по кредитному рахунку відповідача (а.с. 6 11, 105 - 115).

Відповідно до даних виписки по кредитному рахунку у період з 21 квітня 2014 року по 30 грудня 2017 року ОСОБА_1 користувався кредитною карткою, а саме: у вказаний період відповідач знімав готівкові кошти, оплачував товар, здійснював грошові перекази на користь фізичних та юридичних осіб, поповнював рахунок мобільного телефону тощо (а.с. 105 115).

При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості, у вказаний період (з 21 квітня 2014 року по 30 грудня 2017 року) витрати позичальника кредитних коштів склали 313555,53 грн (а.с. 6 11).

Щодо суми погашення за наданим кредитом, то з розрахунку заборгованості та виписки по кредитному рахунку вбачається, що ОСОБА_1 у період з 18 квітня 2014 року по 04 квітня 2018 року вніс коштів на погашення суми кредиту в загальному розмірі 358698,68 грн (а.с. 6 11, 105 - 115).

Отже, вказаної суми внесених коштів (358698,68 грн) виявилося достатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором (313555,53 грн).

Ураховуючи викладене, знайшли своє підтвердження матеріалами справи доводи відповідача про те, що загальна сума фактично отриманої суми кредитних коштів була повернута ним у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції належним чином не дослідив розрахунку заборгованості та даних з виписки по рахунку, у зв`язку з чим дійшов до помилкового висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 51566,99 грн, тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на його користь підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 2643 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п. 1, 3; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року в оскарженій частині щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами та суми пені у даній справі залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2013 року у сумі 51566 грн 99 коп. та судового збору в сумі 812 грн 51 коп. скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2013 року у сумі 51566 грн 99 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 2643 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов