РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/406/19

Провадження № 22-ц/4815/1266/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області,

відповідач Пенсійний фонд України

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Млинівського районного суду Рівненської області від 01 жовтня 2020 року складі судді Феськова П. В., постановлену в смт. Млинів Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Пенсійного фонду України про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 01 жовтня 2020 року закрито провадження у справі.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, яка передбачає, що суд закриває провадження у справі, що якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та обґрунтована тим, що даний спір, зважаючи на суб`єктний склад учасників справи, характер правовідносин, що склалися між ними, є публічно-правовим та відноситься до справ адміністративної юрисдикції і повинен вирішуватися у порядку адміністративного судочинства.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про те, що даний спір є публічно-правовим, і, як наслідок, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Пояснює, що публічно-правовий спір за його участю був вирішений в судовому порядку у 2016 році, а даний спір є цивільно-правовим і полягає у відшкодуванні йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень. Покликається на ч. 5 ст. 21 КАС України, яка визначає, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень розглядається адміністративним судом тільки якщо така вимога заявлена в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору, а інакше такі вимоги вирішуються судом в порядку цивільного або господарського судочинства. З наведених міркувань просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Пенсійного фонду України про відшкодування моральної шкоди звернувся ОСОБА_1 . Її розмір він оцінив у два мільйони гривень, а свою вимогу обґрунтовував тим, що незаконними діями відповідача, які проявилися у невиплаті йому щомісячного довічного грошового утримання судді, йому спричинена значна моральні страждання з приводу організації свого життя, докладання зусиль для придбання ліків, продуктів харчування, тобто фактично позивач оскаржує дії відповідача, котрий, в свою чергу, є суб`єктом владних повноважень.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

При цьому, пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як вбачається із матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 полягають у відшкодуванні моральної шкоди, якої він зазнав у зв`язку з бездіяльністю Пенсійного фонду України як суб`єкта владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, що полягає у невиплаті йому щомісячного довічного грошового утримання у визначеному законом розмірі.

Виходячи з того, що спір виник між позивачем та відповідачем як суб`єктом власних повноважень щодо діяльності/бездіяльності у сфері публічних відносин щодо реалізації цих повноважень, він підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що публічно-правовий спір між ним та відповідачем уже вирішений в судовому порядку, а цей спір є приватно-правовим, таким, що виник з цивільних правовідносин, і є похідним від спору про визнання дій неправомірними, не спростовують вищенаведених правових норм, які підтверджені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17, від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556цс19) та від 03 вересня 2020 року у справі № 404/6546/19 (провадження № 61-12641ск20), і висновки у яких є обов`язковими для суду апеляційної інстанції в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Млинівського районного суду Рівненської області від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.