ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 524/1283/13

провадження № 61-11413 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2014 року в складі колегії суддів Триголова В. М., Омельченко Л. М., Дорош А. І.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням уточнення позовних вимог просило стягнути з відповідача на свою користь 103 097,96 грн заборгованості за кредитом, з яких 6360,02 грн заборгованості по тілу кредиту, 33 987,57 грн заборгованості по процентах, 57 897,3 грн пені, 500 грн штрафу у фіксованій частині, 4389,07 грн штрафу у процентній складовій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 жовтня 2006 року банк та ОСОБА_1 уклали кредитно-заставний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 9997 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення до 17 жовтня 2008 року.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 02 липня 2013 року утворилась заборгованість по кредитному договору в розмірі 103 097,96 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 лютого 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 в сумі 38 816,58 грн, з яких 4053,02 грн заборгованості по тілу кредиту, 21 660,27 грн заборгованості по процентах, 10 788,22 грн пені (за рік), 500 грн фіксованого штрафу та 1825,07 грн штрафу у процентній складовій, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримав 7690 грн кредиту, а не 9997 грн, 2307 грн становила комісія, яка не була передбачена укладеним сторонами кредитним договором. У зв`язку з цим заборгованість по тілу кредиту, процентах та неустойці підлягає зменшенню, оскільки банк у своїх розрахунках застосовував розмір кредиту 9997 грн.

Уважав, що до вимог про стягнення пені за період понад рік до звернення банку з позовом у суд підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Справа в апеляційному суді розглядалася неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 лютого 2014 року скасовано.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 у розмірі 57 543,46 грн, з яких 6360,02 грн заборгованості по кредиту, 31 844,6 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 16 928,64 грн пені за 12 місяців, 500 грн фіксованого штрафу, 1910,2 грн штрафу у процентній складовій.

Апеляційний суд виходив з того, що редакція пункту 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яку застосував місцевий суд, прийнята Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, а кредитний договір між сторонами укладено 18 жовтня 2006 року, тобто до набрання вказаних змін до закону, у зв`язку з чим його норми не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

2307 грн є частиною тіла кредиту, наданого ОСОБА_1 , відповідач не заявляв вимог щодо застосування наслідків нікчемного (недійсного) договору в цій частині, тому заборгованість по тілу кредиту підлягає стягненню у визначеному в позовній заяві розмірі.

Заборгованість по процентах, пені та штрафу підлягають стягненню з урахуванням того, що позивачу надано саме 9997 грн кредиту.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2019 року зупинено касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 754/13763/15.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2019 року поновлено касаційне провадження у даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення апеляційного суду як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

Відповідач зазначає, що ним було заявлено під час розгляду справи в суді першої інстанції про застовування позовної давності, оскільки строк дії договору завершився 18 жовтня 2008 року, а позов подано банком у лютому 2013 року.

Оскільки умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), якими встановлено позовну давність тривалістю у п`ять років, не містять його підпису, вважає, що такі умови не є частиною кредитного договору, а до даних правовідносин слід застосовувати позовну давність, встановлену законом.

Вважає безпідставним урахування комісії у розмірі 2307 грн у суму основного боргу по кредиту, оскільки така не передбачена кредитним договором.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 жовтня 2006 року на підставі письмової заяви між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено строковий кредитний договір.

На виконання його умов для повного розрахунку за товар і сплати комісії банку та ТОВ «Приват Кредит» за консультативні послуги банк надав відповідачу кредит у розмірі 9997 грн на строк 24 місяці до 17 жовтня 2008 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки у строк, передбачений умовами договору, а також сплатити комісію, яка зазначена в умовах надання споживчого кредиту фізичним особам.

Позичальник доручив банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 7690 грн на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ПП ОСОБА_2 , а також комісію ТОВ «Приват Кредит», зазначену у пункті 2.2 умов надання споживчого кредиту фізичним особам, яка становить 2307 грн.

Згідно розрахунку позивача станом на 15 січня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 103 097,96 грн, з яких 6360,02 грн заборгованості по тілу кредиту, 33 987,57 грн заборгованості по процентах, 57 897,3 грн пені, 500 грн штрафу у фіксованій частині, 4389,07 грн штрафу у процентній складовій, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення апеляційного суду не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Предметом спору є стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентах, пені, штрафу у фіксованій частині та процентній складовій.

Укладений сторонами кредитний договір складається із підписаної відповідачем заяви № DNH4KP85701406, у якій визначено умови кредитного договору, зокрема розмір тіла кредиту, процентів, розмір та порядок сплати щомісячних платежів на погашення заборгованості по кредиту.

У заяві позичальника від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 відсутні відомості про розмір комісії та її призначення.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які банк долучив до позовної заяви, не містять підпису відповідача, який заперечує, що був ознайомлений саме з цими умовами при укладенні договору, тому такі умови не є частиною кредитного договору № DNH4KP85701406, укладеного між сторонами у справі.

Такий висновок колегії суду узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка зазначила, що умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення банку в суд із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви умови та правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час укладення спірного договору споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У зв`язку з вищенаведеним рішення апеляційного суду про включення комісії до заборгованості по тілу кредиту та її стягнення є необґрунтованим.

Вирішуючи позов про стягнення заборгованості по тілу кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач отримав від банку у кредит 7 690 грн, а не 9 997 грн, тому рішення апеляційного суду в цій частині вирішення позову підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо стягнення заборгованості по процентах, то згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування і припиняється після його спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (14-318цс18).

Нарахування банком процентів за користування кредитними коштами, передбачених кредитним договором, після 17 жовтня 2008 року є необґрунтованим, у зв`язку з чим рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості по процентах підлягає скасуванню.

Кредитний договір між сторонами укладений на період з 18 жовтня 2006 року по 17 жовтня 2008 року, тому позовна вимога банку про стягнення процентів за користування кредитом підлягає частковому задоволенню у межах цього періоду з урахуванням того, що позичальник отримав у кредит 7690 грн. Розмір заборгованості по процентах за користування кредитом, яка підлягає стягненню, становить 3593,64 грн.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що подав заяву про застосування позовної давності, однак апеляційний суд безпідставно дійшов висновку, що умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) встановлено п`ятирічну позовну давність.

У заяві позичальника від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 не передбачено збільшеної позовної давності, тому колегія суддів вважає, що у даних правовідносинах застосовується трирічна позовна давність, встановлена статтею 257 ЦК України.

Суди встановили, що термін дії кредитного договору завершився 17 жовтня 2008 року, позивач звернувся в суд у лютому 2013 року. Протягом вересня 2010 року - травня 2011 року відповідач здійснив чотири платежі на погашення заборгованості по кредиту, останній з них вчинено 20 травня 2011 року, що свідчить про визнання ним свого боргу та відповідно до статті 264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності. Оскільки банк звернувся в суд з позовом у лютому 2013 року, то доводи касаційної скарги щодо спливу позовної давності є необґрунтованими.

У заяві позичальника від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 не передбачено розміру та порядку нарахування неустойки.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду в частині стягнення пені, штрафу у фіксованій частині та штрафу у процентній складовій є необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2014 року у частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 по тілу кредиту скасувати, залишити в цій частині в силі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 лютого 2014 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 4053,02 грн заборгованості по тілу кредиту.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2014 року у частині позову про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 по процентах за користування кредитом скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 по процентах за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 3593,64 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, у іншій частині вказаних позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2014 року у частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені, фіксованого штрафу, штрафу у процентній складовій за кредитним договором від 18 жовтня 2006 року № DNH4KP85701406 скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у його задоволенні.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

М. М. Русинчук