Провадження № 2-з/638/393/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Дзержинський районний суд міста Харкова

в складі головуючого судді Штих Т.В.

при секретарі Дзюба Є.О.,

розглянувши матеріали заяви представника ОСОБА_1 адвоката Лисенка Андрія Олександровича про забезпечення позову до подачі позовної заяви, -

встановив:

Представником заявника ОСОБА_1 адвокатом Лисенком А.М. подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить зупинити стягнення за виконавчим написом нотаріуса від 14.08.2020, зареєстрованим в реєстрі за № 18554, про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 43 719,54 грн. на користь ТОВ «Вердикт Капітал», в тому числі, але не виключно, в межах виконавчого провадження № 63000011, що приватним виконавцем Малковою М.В., виконавчого округу м. Києва до пред`явлення позовної заяви ОСОБА_1 про визнання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса про стягнення грошових коштів таким, що не підлягає виконанню, та на час розгляду справи за відповідним позовом і до набрання законної сили остаточним судовим рішенням у справі за відповідним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 14.08.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. вчинено виконавчий напис № 18554 про звернення стягнення на грошові кошти в сумі 43 719,54 грн., за кредитним договором № 109026/0005XSGF від 17.04.2013, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал». 10.09.2020 приватним виконавцем Малковою М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63000011, де боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем ТОВ «Вердикт Капітал». В межах вказаного виконавчого провадження у період з 01 вересня по 30 вересня з заробітної плати ОСОБА_1 утримано 1325,00 грн.. Оскільки позивач не визнає вказану у виконавчому написі суму та стверджує, що вказана нотаріусом заборгованість не є безсіпрною, та такою, що не визнана позивачем як безумовна, що є обов`язковим для вчинення виконавчого напису нотаріусом, позивач має намір оскаржити вказаний виконавчий напис шляхом подання до суду позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вважають, що здійснення виконавчих дій зі стягнення суми спірної суми заборгованості до моменту вирішення спору щодо правомірності вчинення виконавчого напису нівелює суть відповідного судового розгляду та в майбутньому унеможливлює виконання рішення у разі задоволення відповідного позову. Вважає, що існує необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки саме такий вид забезпечення позову унеможливлює примусову сплату позивачем грошових сум, які є предметом спірного виконавчого провадження.

Перевіривши матеріали наданої заяву, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову .

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Суд також зазначає, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом перевірено аргументованість заяви про забезпечення позову, до подання позовної заяви до суду, зазначених заявником і не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч.2 ст.149 ЦПК України. Також, позивачем не зазначено, чи зверталась вона до приватного виконавця із заявою про зупинення виконавчих дій, та чи відмовив їй виконавець у задоволенні таких вимог.

Враховуючи викладене, не зважаючи на вимоги ч.2 ст.149 ЦПК України, відповідно до якої забезпечення позову допускається до пред`явлення позову, суд вважає дану заяву передчасною, крім того, суд не може визнати застосування забезпечення позову у даному випадку законним, доцільним та співрозмірним, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст. ст.149,150 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Лисенка Андрія Олександровича про забезпечення позову до подачі позовної заяви залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Дзержинського районного суду м. Харкова в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, протягом 15 днів з дня вручення їй копії ухвали суду.

Суддя: Т.В. Штих.