ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/2516/20

провадження № 22-ц/818/4329/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , яка приймає участь в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка приймає участь в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення та вселення в квартиру за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року, постановлене під головуванням судді Горбунової Я.М., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка приймає участь в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення та вселення в квартиру.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 в квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири за адресою АДРЕСА_1 та звільнено квартиру від належних відповідачам речей. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. в рівних частках з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Крім того відповідачка просила суд прийняти заперечення на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2020 року, на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 13 квітня 2020 року, на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 27 квітня 2020 року, які не підлягають окремому оскарженню.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; ОСОБА_2 вказує, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2 , та проживає в ній разом зі своєю сім`єю, іншого житла не має. Тому вимоги позивача щодо виселення є незаконними. Відповідачка зазначає, що у порушення вимог закону справа за вказаним позовом розглянута судом першої інстанції у порядку письмового провадження, без виклику сторін. Також, відповідачка вважає, що судом безпідставно було відмовлено у клопотанні про зупинення провадження у справі до розгляду справи за її позовом про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності позивача на спірну квартиру.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щовідповідачі незаконно отримали право користування спірним житлом шляхом недотримання ОСОБА_2 умов іпотечного договору про порядок реєстрації та вселення осіб в спірну квартиру. А отже, у відповідачів не виникло законного права користування квартирою АДРЕСА_2 . Посилання відповідачки на ст.109 ЖК необгрунтоване, оскільки вказана стаття регламентує виселення із займаного жилого приміщення, яке особи займали правомірно. Проте, на день укладання іпотечного договору відповідачі не були зареєстровані в квартирі, а тому підстав для застосування цієї норми закону не має. У зв`язку з цим наявні підстави для вселення позивача до спірної квартири, оскільки він є її законним власником, а також відповідачів слід виселити зі спірного житла.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 30 квітня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала 132 000 грн., що на день підписання Договору складало еквівалент 11 000 доларів США (а.с.35).

В забезпечення виконання договору позики, 30 квітня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Руденко О.Є. за реєстровим номером № 763 та зареєстрований 30.04.2014 року в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5528671 (а.с.37).

Згідно іпотечного договору на забезпечення виконання договору позики відповідачка передала позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 (а.с.37-38).

На квартиру АДРЕСА_2 було накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, зареєстроване 30.04.2014 року в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження за № 5527702 (а.с.39-40).

В пункті 3 іпотечного договору зазначено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної особистої власності, що на момент укладання договору прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, не має. Відповідачка як іпотекодавець засвідчила, що цим договором не порушуються права малолітніх та неповнолітніх дітей, а також членів сім`ї, які за законом мають право на користування предметом іпотеки.

В пункті 7 іпотечного договору було зазначено, що іпотекодавець зобов`язаний не реєструвати місце проживання за адресою знаходження предмета іпотеки будь-яких осіб, не передавати предмет іпотеки в користування іншим особам без письмової згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії цього договору.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 01 липня 2016 року убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 05 травня 2016 року, а також ОСОБА_4 з 19 травня 2016 року (а.с.12). З 16 листопада 2016 року був зареєстрований у вказаній квартирі неповнолітній ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою з місця проживання від 25.11.2016 року за № 3076 (а.с.58).

Зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 належним чином не виконала. Рішенням Московського районного суду м.Харковаа від 29 травня 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу (а.с.61).

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.03.2019 року, ОСОБА_1 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності - Заява, серія та номер: 140, виданий 28.03.2016, видавник: Приватний нотаріус ХМНО Міссіяж О.А.; Договір про внесення змін до договору позики, серія та номер: 1, виданий 29.10.2014, видавник: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; Договір позики, серія та номер: б/н, виданий 30.04.2014, видавник: Селіверстов М.М.; Черноброва В.С.; Заява, серія та номер: 1-325, виданий 10.04.2017, видавник 6-а ХДНК; Договір про внесення змін до договору іпотеки, серія та номер: 1, виданий 29.10.2014, видавник: ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; Іпотечний договір, серія та номер: 763, виданий 30.04.2014, видавник: Приватний нотаріус ХМНО Руденко О.Є. (а.с.11).

Таким чином позивач з 29 березня 2019 року є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій зареєстровані та проживають відповідачі.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі незаконно зареєструвалися і вселилися у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі вони перешкоджають йому у проживанні в його квартирі; при цьому вони не є родичами та членами його сім`ї. У зв`язку з чим позивач просив суд вселити його в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , виселивши ОСОБА_4 та ОСОБА_2 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вказаної квартири та звільнивши квартиру від належних відповідачам речей.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 з 29 березня 2019 року є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій зареєстровані та проживають відповідачі.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для вселення позивача у квартиру АДРЕСА_2 , власником якої він є, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виселення відповідачів із спірного житла, з огляду на таке.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_1 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі п.8 Договору іпотеки, укладеного 30 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_2 . А саме, через неналежне виконання відповідачкою умов договору позики від 30 квітня 2014 року іпотекодержатель набув права власності на предмет іпотеки.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.

Із зазначеною правовою позицією погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Як встановлено судом, передана в іпотеку квартира АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 , не була придбана за кошти, отримані відповідачкою у борг за договором позики від 30.04.2014 року. А тому виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок позики та забезпеченого іпотекою цього житла, неможливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

Позивач не просив надати відповідачам інше житлове приміщення, згідно вимог ч.2 ст.109 ЖК Української РСР та ст.ст.39,40 Закону «Про іпотеку».

У зв`язку з цим передбачених законом підстав для виселення відповідачів із квартири без зазначення іншого постійного житла не вбачається, оскільки в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих від позивача коштів.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідачів.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів зауважує, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Доводи апеляційної скарги в частині виселення спростовують висновки суду першої інстанції.

Проте посилання апелянта на те, що у порушення вимог закону справа за вказаним позовом розглянута судом першої інстанції у порядку письмового провадження, без виклику сторін, а також посилання на те, що безпідставно було відмовлено у клопотанні про зупинення провадження у справі, - не приймаються до уваги, оскільки судом враховані вимоги ст. 19, ст. 274 ЦПК України, та вимоги ст. 251-252 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року в частині виселення, та в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що за подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір на загальну суму 1681,60 грн., по 840,80 грн. за кожну з вимог (а.с.8,80)

З урахуванням частково задоволення позовних вимог, рішення суду слід змінити і в частині розподілу судових витрат. З ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 840,80 грн., тобто по 420 грн. 40 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Крім того, вимоги апеляційної скарги також підлягають частковому задоволенню, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року в частині виселення - скасувати та в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В частині розподілу судових витрат рішення суду змінити, стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, по 420 грн. 40 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 23.11.2020 року.