Справа № 128/1453/18
Провадження № 22-ц/801/480/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 рокуСправа № 128/1453/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року, постановлене у складі судді Бондаренко О.І., в залі суду,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення матеріальних та моральних збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 грудня 2016 року о 16 год. 25 хв. на автодорозі сполученням м. Погребище с. Дзюньків Погребищенського району Вінницької області, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_1 , на нерегульованому перехресті, перед зміною напрямку руху не переконався, що то буде безпечно, виконуючи маневр повороту ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2115», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача, де той рухався по належній смузі руху у зустрічному напрямку, в результаті чого позивачу заподіяно тілесні ушкодження, а належний йому автомобіль отримав механічні ушкодження.

ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , про що свідчить вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 19.06.2017 року, а висновок судово- медичного експерта №330 від 27.03.2017 року підтверджує отримання позивачем тілесних ушкоджень в результаті вказаної ДТП.

Згідно висновку експерта №53 від 27.03.2017 року вартість ремонтно - відновлювальних робіт автомобіля «ВАЗ 2115», державний номерний знак НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження під час ДТП складає 103578 грн. 18 коп., страхове відшкодування складає 27889 грн. 40 коп., яке не покриває повністю витрати позивача на ремонт автомобіля.

Починаючи з 23.12.2016 року по даний час позивач періодично проходить медичні обстеження, пов`язані з травмами отриманими при ДТП.

Внаслідок дій відповідача, позивачу заподіяно моральну шкоди, яка виразилася у фізичному болю, емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях, порушенні звичного способу життя, а також у втраті довіри до оточуючих людей, оскільки відповідач ніяким чином не прагне допомогти компенсувати моральні страждання та відшкодувати заподіяні збитки.

За наведених обставин та з урахуванням уточнених вимог, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 75 688 грн. 78 коп. завданих матеріальних збитків на ремонтно відновлювальні роботи автомобіля, моральну шкоду в розмірі 25000 грн., витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 4000 грн. та сплачений судовий збір.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки на ремонтно відновлювальні роботи автомобіля «ВАЗ - 2115», державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 75 688 грн. 78 коп. та компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. 00 коп., а всього: 90 688 грн. 78 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що майнову шкоду позивачу завдано з вини ОСОБА_2 , вартість ремонтно - відновлювальних робіт автомобіля «ВАЗ 2115», державний номерний знак НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження під час ДТП складає 103578 грн. 18 коп., з яких 27889 грн. 40 коп. сплачено ПАТ НАСК «Оранта», а тому з відповідача слід стягнути різницю між вартістю відновлювальних робіт та фактично виплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 75 688 грн. 78 коп.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд з урахуванням характеру діяння, негативних наслідків в здоров`ї та житті позивача, тривалості його моральних страждань, і виходячи з принципу розумності та справедливості, розмір моральної шкоди визначив в сумі 15000 грн..

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року посправі №755/18006/15-ц, за змістом якої покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

На думку відповідача судом не враховано, що ліміт виплати страховика по полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/7584643 становить 100 000 грн., а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення матеріальних збитків не підлягають задоволенню. Крім цього, скаржник вважає, що відповідачем не було надано будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження моральної шкоди.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальних збитків, моральної шкоди та судових витрат змінити, ухвалити нове рішення яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди відмовити, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 грн. моральної шкоди та 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Представником ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на апеляційну скаргу надано відзив у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно із вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 19.06.2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , близько 16 год. 25 хв., керуючи власним технічно справним автомобілем «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням м. Погребище - с. Дзюньків Погребищенського району, на нерегульованому перехресті з автодорогою на с. Саражинці Погребищенського району, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод для руху або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виконуючи маневр повороту ліворуч, не надав перевагу у русі, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2115», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по належній смузі руху у зустрічному напрямку.

Вказаним вироком суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 7 - 8).

Відповідно до ч. 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Згідно із висновком судово-медичної експертизи № 30, яка була розпочата 20.03.2017 року та закінчена 27.03.2017 року, у ОСОБА_1 мали місце тілесні ушкодження у виді забійної рани, гематом та саден обличчя, саден на тильній поверхні лівої кисті, в ділянках правого та лівого колінного суглобів. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_1 належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), давністю утворення, можливо, в строк за обставин ДТП, вказаних у постанові про призначення експертизи 23.12.2016 року (а.с. 9).

Згідно із висновком експерта №53 від 27.03.2017 року за результатами проведеної автотоварознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 0000421, вартість ремонтно - відновлювальних робіт автомобіля «ВАЗ 2115» державний номерний знак НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження під час ДТП складає 103578 грн. 18 коп. (а.с. 4 - 6).

На момент скоєння ДТП цивільно правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована ПАТ «НАСК «Оранта»» (а.с. 27).

На підставі повідомлення про ДТП, заяви про страхове відшкодування, протоколу (акту) огляду транспортного засобу, зведеної таблиці даних попереднього розрахунку розміру матеріального збитку від 03.02.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 21150» д.н.з. НОМЕР_2 , з урахуванням зносу, становить 27889 грн. 40 коп. (а.с. 78 87).

Вказана сума, згідно заяви на видачу готівки №4 від 15.05.2018 року, була виплачена ОСОБА_1 (а.с. 10).

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Встановивши, що в результаті винних дій ОСОБА_2 позивачеві спричинена шкода внаслідок пошкодження його автомобіля у розмірі 103578 грн. 18 коп., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 75688,78 грн, що є різницею між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року посправі №755/18006/15-ц, є безпідставними, оскільки Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію у справі про стягнення страхового відшкодування, що виникає з договірних правовідносин, а у даній справі предметом спору є стягнення матеріальних збитків, завданих в наслідок неправомірних дій особи (деліктне зобов`язання).

У той же час Верховним Судом у постанові від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц зроблено висновок щодо можливості відшкодування майнової шкоди її заподіювачем.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід врахувати наступне.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Положеннями статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкоди відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті.

Встановивши, що позивачу завдано майнової шкоди та шкоду здоров`ю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 , суд першої інстанції зробив правильний висновок, що це є підставою для відшкодування моральної шкоди, яку суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності та справедливості, обґрунтовано визначив у розмірі 15000 грн.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук