Справа пр. №2/756/599/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.

за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні ним, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_5 з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні ним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 в ОСОБА_1 народився син ОСОБА_5 , батьком якого є відповідач у справі.

ОСОБА_1 зазначила, що після одруження з ОСОБА_3 вона з його згоди оселилась у квартирі АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачеві. Після народження у цій квартирі мешкав також малолітній ОСОБА_5 , у цьому житлі зареєстроване також його місце проживання.

Як стверджувала ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу відповідач вигнав її та їхнього сина ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та чинить їм перешкоди у вселенні у це житло, помінявши замки у вхідних дверях.

Такі дії відповідача ОСОБА_3 , на думку ОСОБА_1 , є протиправними, а тому вона просила суд визнати за нею користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 зазначив, що позивач після укладення шлюбу з відповідачем постійно не мешкала в квартирі АДРЕСА_1 , більшість часу проживаючи в АР Крим з батьками. У зв`язку з цим за домовленістю сторін місце проживання ОСОБА_1 не було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 зазначив, що у 2018 року ОСОБА_1 самостійно залишила квартиру АДРЕСА_1 та не мешкає у ній без поважних причин понад рік. Також відповідач стверджував, що місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_5 зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 , там дитина і постійно мешкала, доки ОСОБА_1 його не викрала. Відповідач стверджував, що він жодним чином не чинить сину перешкод у користуванні спірною квартирою АДРЕСА_1 , а навпаки вживає заходів щодо повернення дитини. З цих підстав ОСОБА_3 просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов з мотивів, зазначених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував зазначив, що право користування квартирою АДРЕСА_1 в ОСОБА_1 припинилось після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 . Проти проживання у цьому житлі сина ОСОБА_5 відповідач не заперечує, навпаки він пред`явив до суду позов про відібрання дитини у матері та повернення його до мешкати до квартири АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, третя особа подала до суду клопотання, в якому просила суд розглянути справу за відсутності її представника.

Суд, заслухавши вступні слова сторін та їх представників, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку.

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За договором дарування квартири від 25 лютого 2003 року, укладеним між ОСОБА_9 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), відповідач у справі отримав в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 113).

Іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 набув у власність 26 серпня 2003 року у порядку спадкування за заповітом після померлого діда ОСОБА_10 (т. 1, а. с. 114).

21 липня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №941 (т. 1, а. с. 8).

Після укладення шлюбу за згодою власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 була вселена у цю квартиру, однак її місце проживання у цьому житлі зареєстровано не було. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засвідчили, що вони були у квартирі АДРЕСА_1 , стверджували, що ОСОБА_1 жила у цій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в ОСОБА_1 народився син ОСОБА_5 . Батьком дитини є ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 9).

12 лютого 2008 року місце проживання дитини було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 118).

За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року у справі №756/11940/17 позов, укладений між сторонами справи, було розірвано (т. 1, а. с. 108-109). Постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року встановлення факту винаймання ОСОБА_1 квартири в м. Києві, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 1, а. с. 110-112).

Таким чином, шлюб між сторонами справи було розірвано 11 квітня 2018 року, тобто з моменту набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2018 року у справі №756/11940/17.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

З липня 2006 року по квітень 2018 року ОСОБА_1 постійно мешкала у квартирі АДРЕСА_1 за згодою її власника ОСОБА_3 і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для позивача ОСОБА_1 тимчасово на період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 і припинилось після розірвання цього шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки підставою для встановлення ОСОБА_1 особистого сервітуту був факт реєстрації її шлюбу з ОСОБА_3 у поєднанні з фактом добровільного вселення позивача до квартири відповідача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, позаяк відповідач втратила статус члена сім`ї власника квартири ОСОБА_3 (такий висновок cуду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі №709цс16, від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, та Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі №720/1519/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі 209/3302/13-ц).

Отже, підстави для визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 та усунення позивачеві перешкод у користуванні цим житлом відсутні.

Також суд не знаходить правових підстав для задоволення позову щодо визнання за малолітнім ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1 та усунення йому перешкод у користуванні житлом з огляду на таке.

Місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване в квартирі АДРЕСА_1 з 12 лютого 2008 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 10 серпня 2018 року №1688263.

Наведене свідчить, що дитина має право користування квартирою АДРЕСА_1 , а тому додатково підтверджувати наявність цього права в судовому порядку немає необхідності.

Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Усупереч наведеним законодавчим приписами позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 чиняться перешкоди сину у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами склались вкрай неприязні триваючі відносини. Так, ОСОБА_3 категорично заперечує право ОСОБА_1 користуватись належною йому на праві власності квартирою, натомість відповідач хоче, щоб син мешкав з ним в житлі, проте без матері. Зокрема, ОСОБА_3 пред`явив до Оболонського районного суду м. Києва позов, в якому просив суд відібрати малолітнього ОСОБА_5 у матері та повернути його мешкати у квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 97-105).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні ним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 25 лютого 2020 року