Справа № 462/7279/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/2842/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Струс Л.Б., Мельничук О.Я.

секретаря: Матяш С.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю, однак його колишня дружина - відповідачка по справі, перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, створюються штучні перешкоди, які унеможливлюють його нормальне спілкування з донькою. Негативне відношення ОСОБА_1 до нього бачить їхня спільна дочка, у якої формується неправильне відношення до нього, як батька. Внаслідок постійного впливу на доньку та налаштовування її проти нього, донька уникає зустрічей з ним. Весь цей час він намагається налагодити зв`язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку, однак матір обмежує дочку у спілкуванні з ним безпосередньо, а тому він не має можливості реалізовувати своє право на виховання доньки. Зазначив, що звертався до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради із проханням встановити способи участі у вихованні дитини, однак комісія з питань захисту прав дитини рекомендувала йому налагодити зв`язок з дитиною. Так як ОСОБА_1 не контактує з ним та забороняє дочці контактувати з ним, він позбавлений інформації щодо стану здоров`я дитини, її навчання, відпочинку. Просив зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою, визначити такі способи участі у вихованні дочки: необмежене спілкувань особисто, засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку, побачення три рази на тиждень, а саме кожного четверга з 16.00 год. до 18.00 год. за місцем навчання або за місцем проживання дитини; кожну суботу та неділю з 15.00 год. до 19.00 год. поза місцем проживання дитини без присутності матері та інших осіб.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини задоволено частково.

Визначено порядок зустрічі батька ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожної неділі з 15.00 год. до 19.00 год. з часу набрання рішенням законної сили у присутності матері ОСОБА_1 з врахуванням можливостей матері та дитини бути присутніми у визначений період зустрічей за попередньо узгодженим місцем зустрічі.

В решті в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 80 коп. судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що позивач при зверненні до суду та під час розгляду справи в суді повинен був довести те що його право на зустрічі з донькою порушується, що йому чиняться якісь перешкоди. Він повинен був навести докази в обґрунтування своїх доводів. Вказані покликання позивача вважає надуманими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Позивачем не доведено того, що його право на зустрічі з донькою порушено, що нею чиняться перешкоди в зустрічах чи участі у вихованні доньки. Свідки, які були допитані судом як зі сторони позивача так і з її сторони ствердили те, що позивачу не чинилось перешкод в зустрічах з донькою, та вказували на те, що якщо позивач бажав зустрітись з донькою вона йшла йому на зустріч та не чинила жодних перешкод. У всіх випадках, коли позивач просив зустрітись з донькою, зустрічі відбувались. Також, суд в своєму рішенні, на підставі дослідження зібраних по справі документів, прийшов до висновку, що позивачем ні в судовому засіданні, ні з долучених до справи доказів не доведено факту, що нею чиняться перешкоди позивачу у спілкуванні з донькою чи іншим якимось чином обмежується право на спілкування дитини засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку.

Звертає увагу суду на те, що позивач вимагаючи надання йому прав, жодним чином не виконує покладені на нього обов`язки, а саме участь в утриманні доньки щодо сплати аліментів. На даний час заборгованість позивача зі сплати аліментів станом на 01.04.2019 року становить 86 511,86 грн., що підтверджується довідкою з Жовківського ВДВС, яка нею долучена до матеріалів справи.

Враховуючи наведене, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про місце, час та дату розгляду розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції враховуючи інтереси дитини, її вік, що вона є малолітньою, стан її здоров`я, прихильність дитини до матері, позицію представника органу опіки та піклування про доцільність встановлення побачень в присутності матері, думку представника позивача про те, що позивач погодився би і на один день зустрічі з дитиною у відповідні години, однак у відсутності матері, встановив дні побачень кожної неділі з 15.00 год. до 19.00 год. у присутності матері ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 .

Згідно листа Залізничної районної адміністрації від 23.08.2018 року за зверненням ОСОБА_2 від 30.07.2018 року проведено засідання комісії з питань захисту прав дитини 16.08.2018 року у присутності позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_3 . Після заслуховування думки дитини, яка категорично не має бажання спілкуватися та бачитися з ОСОБА_2 , йому рекомендовано налагодити контакт з дочкою.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки і піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки і піклування є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до частини першої, другої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

У частині третій цієї статті вказано, що звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

Судами було встановлено, що позивач у справі, у зв`язку з тим, що вони не могли дійти згоди з ОСОБА_1 щодо їх участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою ОСОБА_3 звертався до органів опіки та піклування за захистом своїх прав та рішеннями цього органу було рекомендовано йому налагодити контакт з дочкою.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з частиною п`ятою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Отже виходячи з аналізу вказаних норм законодавства судам при розгляді позовних вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції на вказані норми законодавства уваги не звернув та ухвалив оскаржуване рішення щодо визначення порядку спілкування батька з неповнолітньою дитиною, без висновку органу опіки та піклування, який у цій категорії справ є обов`язковим.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2.ч.1 ст.374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.02.2020 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: О.Я.Мельничук

Л.Б.Струс