Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 759/3627/18-ц

провадження № 61-7165св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Первинна профспілкова організація Луганська філія Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стащук Володимир Анатолійович, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року у складі судді Сенька М. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, третя особа без самостійних вимог Первинна профспілкова організація Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, про визнання наказу про звільнення незаконним, визнання формулювання причини звільнення неправильним, зміну дати та формулювання причини звільнення, зобов`язання виплатити вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з несвоєчасною видачею трудової книжки.

Позов обґрунтовано тим, що наказом керівника Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 22 червня 2015 року № 106-к його звільнено з посади інженера засобів радіо та телебачення першої категорії РТС Луганськ, у зв`язку із скорочення чисельності та штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді інженера засобів радіо та телебачення першої категорії Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення з 23 червня 2015 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 87 028 грн 36 коп. (сума зазначена без вирахування обов`язкових платежів) та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Наказом по підприємству від 14 грудня 2016 року № 38 його поновлено на посаді, а наказом № 91 від цього ж дня йому було визначене робоче місце в апаратному залі РРС Дробишеве.

15 грудня 2016 року ОСОБА_1 було вручено повідомлення № 529, яким попереджено про те, що відповідно до наказу від 14 грудня 2016 року № 641 «Про скорочення штату та чисельності працівників Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» посада інженера засобів радіо та телебачення 1 категорії з 16 березня 2017 року скорочується і ОСОБА_1 підлягає звільненню. Одночасно, позивачу було запропоновано роботу на підприємстві на вільних посадах, відповідно до його спеціальності.

16 грудня 2016 року позивача направлено на обов`язковий попередній медичний огляд працівника до медичного закладу за адресою: просп. Перемоги, 134, м. Лисичанськ.

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв'язку з недотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства, пославшись на те, що підприємство не виконало рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та незаконно застосована процедура звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Наказом директора Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 02 лютого 2017 року № 6-к ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Звільнення позивача з роботи відбулось за погодженням профспілки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним наказ директора Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 02 лютого 2017 року № 6-К про звільнення та змінити формулювання причини звільнення із звільнення за прогул на звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивача звільнено з роботи з дотриманням вимог чинного законодавства України, за об`єктивно підтверджених фактів прогулу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права, позивач допустив прогули без поважних причин, тому звільнений роботодавцем за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України з дотриманням трудового законодавства України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стащук В. А., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 23 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Первинна профспілкова організація Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про визнання наказу про звільнення незаконним, визнання формулювання причини звільнення неправильним, зміну дати та формулювання причини звільнення, зобов`язання виплатити вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з несвоєчасною видачею трудової книжки призначено до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що позивача звільнено з порушенням вимог чинного законодавства України. Позивач не з`являвся на робочому місці з поважних причин, якими є проходження медичного огляду у період з 17 по 28 грудня 2016 року, та навчання у Навчально-науковому інституті післядипломного навчання НАУ з 21 жовтня по 19 грудня 2016 року. Крім того, позивач неодноразово направляв відповідачу вимоги про видачу трудової книжки.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом керівника Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 22 червня 2015 року № 106-к ОСОБА_1 звільнено з посади інженера засобів радіо та телебачення першої категорії РТС Луганськ, у зв`язку із скорочення чисельності та штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді інженера засобів радіо та телебачення першої категорії Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення з 23 червня 2015 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 87 028 грн 36 коп. та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Наказом по підприємству від 14 грудня 2016 року № 38 позивача поновлено на роботі, а наказом № 91 від цього ж дня йому визначене робоче місце в апаратному залі РРС Дробишеве.

15 грудня 2016 року ОСОБА_1 вручено повідомлення № 529, яким попереджено про те, що відповідно до наказу від 14 грудня 2016 № 641 «Про скорочення штату та чисельності працівників Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення» посада інженера засобів радіо та телебачення першої категорії з 16 березня 2017 року скорочується і ОСОБА_1 підлягає звільненню. Одночасно позивачу було запропоновано роботу на підприємстві на вільних посадах, відповідно до його спеціальності.

16 грудня 2016 року позивача направлено на обов`язковий попередній медичний огляд до медичного закладу за адресою: просп. Перемоги, 134, м. Лисичанськ.

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв'язку з недотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства України, пославшись на те, що підприємство не виконало рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та незаконно застосована процедура звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

У задоволенні заяви позивачу було відмовлено за безпідставністю, про що повідомлено листом від 16 грудня 2016 року за № 531. Одночасно цим же листом позивачу роз`яснено право на припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, за згодою сторін.

Відповідно до платіжного доручення від 16 грудня 2016 року № 842 та виписки банку від 16 грудня 2016 року на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року відповідач виплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 87 028 грн 36 коп. та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до актів про відсутність працівника на робочому місці та табеля обліку робочого часу за період із 19 грудня 2016 року по 02 лютого 2017 року з 19 грудня 2016 року ОСОБА_1 на робочому місці не з`являвся та про будь-які причини неявки на роботу не повідомив.

Наказом директора Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 02 лютого 2017 року № 6-к ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Звільнення позивача з роботи відбулось за погодженням профспілки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його з роботи за частиною третьою статті 38 КЗпП України вважаючи, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства України, оскільки не виконав негайно рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

У листі про відмову у звільнені позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України відповідач повідомив, що у випадку, якщо позивач бажає розірвати трудовий договір, роботодавець не заперечує проти його звільнення за згодою сторін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач був поновлений на роботі за наказом від 14 грудня 2016 року та йому визначене робоче місце в апаратному залі РРС Дробишеве, після проходження медичного огляду він мав виходити на роботу з дотриманням трудового розпорядку. Проте жодного дня позивач на робочому місці не з`явився, у зв`язку чим був звільнений за прогул за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що прогулом передбаченим цією нормою закону, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Судами при розгляді справи було враховано те, що позивач не виходив на робоче місце, що підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці, табелем обліку робочого часу та не заперечувалося самим позивачем.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, за яких відсутність на роботі ОСОБА_1 можна визнати поважними.

Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди правильно виходили з конкретних обставин справи і враховували докази, подані сторонами.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктів 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (стаття 43 КЗпП України).

Звільнення відбулося на підставі пункту 4 частини першої статті 40 та статті 43 КЗпП України за згодою профспілкового комітету.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівнику виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що розрахунок при звільненні з позивачем було проведено вчасно, а трудова книжка не була видана через відсутність позивача за місцем роботи та не повідомлення позивачем про нове місце проживання.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

У день звільнення, а саме 02 лютого 2017 року відповідач направив позивачу листа, у якому повідомив про звільнення та просив з`явитися до Луганської філії Концерну РРТ для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.

Після отримання відповідачем від позивача листа, у якому він повідомив про направлення трудової книжки через поштове відділення та вказав адресу, на яку йому необхідно направити трудову книжку, відповідач цю трудову книжку направив позивачу.

За відсутності вини відповідача у затримці видачі трудової книжки суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач неодноразово направляв відповідачу вимоги про видачу трудової книжки починаючи з 16 грудня 2016 року, є безпідставними, оскільки позивач звільнений з роботи з 02 лютого 2017, тому він не міг вимагати видачі йому трудової книжки до звільнення.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не з`являвся на робочому місці з поважних причин, якими є проходження медичного огляду у період з 17 по 28 грудня 2016 року та навчання у Навчально-науковому інституті післядипломного навчання НАУ з 21 жовтня по 19 грудня 2016 року колегією суддів до уваги не приймаються.

Так, відповідач 15 грудня 2016 року вручив позивачу направлення на обов`язковий попередній медичний огляд. Такий медичний огляд здійснюється за рахунок Луганської філії Концерну РРТ медичним закладом, з яким укладено договір про надання медичних послуг з проведення обов`язкових медичних профілактичних оглядів, у м. Лисичанську. Натомість позивач з власної ініціативи пройшов медичний огляд у м. Києві, не повідомивши про це відповідача.

Будь-якого направлення на навчання відповідач позивачу не надав, таке навчання позивач проходив з власної ініціативи, та без згоди відповідача.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність поважних причин невиходу позивача на роботу у період з 19 грудня 2016 року по 02 лютого 2017 року.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням, наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стащук Володимир Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк