ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/576/19 Номер провадження 22-ц/814/507/20Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Пилипчук Л.І.. Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивачів - адвоката Стефківського Володимира Івановича

на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року (повний текст складено 25.11.2019 року)

по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивачі звернулись до місцевого суду з позовами до ПАТ «Страхова компанія «Провідна», які було об`єднано в одне провадження, посилаючись на те, що, близько 17 год. 20 хв. ІНФОРМАЦІЯ_4 на автошляху від м. Гребінка до автодороги Київ - Харків в с. Лутайка Гребінківського району Полтавської області сталася ДТП за участю автомобіля марки «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця с. Лутайка Гребінківського району Полтавської області, в результаті якої пішохід ОСОБА_4 , що був їх сином, отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Зазначають, що, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «СК ПРОВІДНА», за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу АК/226835, що діяв на дату спричинення такої шкоди.

Вважають, що, подія, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_4, є дорожньо-транспортною пригодою, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1 , а тому внаслідок неї настала цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , на якого поширювалася дія страхового полісу АК/226835, за шкоду, заподіяну життю ОСОБА_4 , оскільки його відповідальність була застрахована.

Вказують, що, на підставі ч.22.1 ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 09.10.2018 року представником позивачів ОСОБА_5 було направлено відповідачу повідомлення про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника з долученням до них документів, що підтверджують факт настання страхового випадку та належний до виплати розмір страхового відшкодування.

Вважають також, що, оскільки їх син ОСОБА_4 помер внаслідок вказаної ДТП, то станом на день його смерті право на одержання від загиблого утримання мала його мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 , оскільки вони є непрацездатними особами, пенсіонерами за віком, проживали разом із сином в одному будинку та фактично перебували на його утриманні, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов від 07.05.2019 року.

У зв`язку з цим прохали стягнути із ПрАТ «СК ПРОВІДНА» на їх користь суму страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника у розмірі 28800,00 грн. кожному та понесені ними витрати на правову допомогу у розмірі 4500,00 грн. кожному.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення страхового відшкодування, відмовлено у повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі на рішення місцевого суду представник позивачів, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що в матеріалах справи наявні достатні та належні докази на підтвердження дійсності факту перебування позивачів на утриманні потерпілого.

Зазначає, що, згідно положень ст.1200 ЦК України, право на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника також мають особи, які на день смерті потерпілої особи мали право на одержання від нього утримання. Вказує, що місцевим судом не було враховано, що позивачі втратили право на утримання від сина в майбутньому через його загибель.

Також, зауважує, що зміна виду пенсії є правом особи, а не її обов`язком. Відтак, отримання позивачами пенсії за віком, а не у зв`язку зі втратою годувальника не може стати підставою для відмови в даному позові.

Вважає, що документами, які підтверджують перебування на утриманні, можуть бути довідки житлово-експлуатаційних чи інших організацій з місця проживання (реєстрації) або довідки органів місцевого самоврядування про перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від нього допомоги, що була постійним і основним джерелом засобів до існування або про спільне проживання з годувальником на час його смерті, а тому надана суду довідка Короваївської сільської ради №259/02-03 від 02.06.2018 року та Акт обстеження матеріально-побутових умов від 07.05.2019 року, складений сільським головою та депутатом Короваївської сільської ради є належними доказами на підтвердження позовних вимог.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно актового запису №20 в Книзі реєстрації актів про народження Короваївської сільської ради Гребінківськог району Полтавської області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками записані - ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_1 (мати) (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Короваївською сільською радою Гребінківського району Полтавської області, а.с.12).

Відповідно до актового запису №16 складеного виконавчим комітетом Короваївської сільської ради Гребінківськог району Полтавської області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане виконавчим комітетом Короваївської сільської ради Гребінківського району Полтавської області, а.с.13).

Із довідки про причину смерті (до форми №106/0№112, видається для поховання) від 05.12.2016 року вбачається, що ОСОБА_4 помер у віці 37 років ІНФОРМАЦІЯ_4 , причина смерті - ДТП. Пішохід, травмований при зіткненні з легковим автомобілем (а.с.14).

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 27.02.2017 року, в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000678 від 05.12.2016 року, було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 близько 17 год.20 хв. громадянин ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який знаходився на проїзній частині. У результаті ДТП громадянин ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди. Із постанови також вбачається, що смерть громадянина ОСОБА_4 настала від політравми-уточнених травм із залученням декількох ділянок тіла, і за ступенем тяжкості відносяться до тяжких.

Окрім того, при судово-токсікологічному дослідженні трупу громадянина ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт в концентрації - 5,5 та в сечі 5,4 проміллє, що по офіційним таблицям та відносно живої особи відповідає тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння. Із постанови також вбачається, що, згідно висновку судової-автотехнічної експертизи №86 від 15.02.2017 року в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Volkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, не вбачається та він не мав технічної можливості уникнути наїзду шляхом екстреного гальмування. У зв`язку із вищевикладеним та відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.284 КПК України, вищевказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (а.с.10-11).

Із Довідки №259/02-30 від 02.06.2018 року, виданої Короваївською сільською радою Гребінківського району Полтавської області вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований та проживав разом із своїми батьками, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 (а.с.15).

09.10.2018 року представником позивачів ОСОБА_5 на адресу ПрАТ «СК ПРОВІДНА» направлено повідомлення № про дорожньо-транспортну пригоду та Заяву № про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника (а.с.8-9).

Із посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що остання є пенсіонером за віком (а.с.18).

Згідно довідки №457/02-24 від 31.05.2018 року, виданої Гребінківським об`єднаним управлінням пенсійного фонду України у Полтавській області, розмір пенсії ОСОБА_1 з січня 2016 року по квітень 2016 року - становив 1205,87 грн., з травня 2016 року по листопад 2016 року - становив 1261,87 грн. (а.с.19).

Із Пенсійного посвідчення серії НОМЕР_6, виданого на ім`я ОСОБА_2 , вбачається, що останній є пенсіонером за віком (а.с.18, т.2).

Згідно довідки №456/02-24 від 31.05.2018 року, виданої Гребінківським об`єднаним управлінням пенсійного фонду України у Полтавській області, розмір пенсії ОСОБА_2 з січня 2016 року по квітень 2016 року - становив 1174,00 грн., з травня 2016 року по листопад 2016 року -1230,00 грн. (а.с.21, т.2).

Згідно Акту обстеження матеріально - побутових умов від 07.05.2019, складеного сусідами позивачів : ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та депутатом Короваївської сільської ради ОСОБА_9., вони підтверджують той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували на утриманні їх сина, ОСОБА_4 , оскільки їх дохід був меншим ніж необхідні витрати (т.1 а.с.21, т.2 а.с.20).

Також, на запит місцевого суду, Гребінківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області було надано відповідь №456/02.6-10 від 12.11.2019 року, із якої вбачається, що громадяни ОСОБА_1 та громадянин ОСОБА_2 станом на 12.11.2019 року із заявами про призначення їм пенсії по втраті годувальника не зверталися (а.с.85-86).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись нормами законодавства, дійшов висновку стосовно не підтвердженості факту перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на утриманні їх сина ОСОБА_4 , при подачі позовної заяви до суду позивачами вимога про встановлення даного факту заявлена не була, окрім того, орган, що призначає пенсію, документу про перебування позивачів на утриманні їх померлого сина суду не надав.

Такий висновок місцевого суду в повній мірі відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 23 Закону передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Положеннями статті 27 Закону встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є прямим наслідком цієї ДТП.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується, зокрема, одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років.

Крім того, пунктом 27.3 Закону визначено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим); загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Також, відповідно до пункту 27.4 Закону страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. При цьому, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 судам роз`яснено, що страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV.

При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та враховувати відповідні роз`яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6"Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з відповідними змінами та доповненнями).

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.92 року N6 при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що :

а) право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті. Зокрема, у разі смерті потерпілого, який був застрахований, право на одержання страхових виплат на підставі Закону N 1105-XIV мають: діти, котрі не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші, які через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти на життя; діти, що є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ними 23 років; жінки, які досягли 55 років, і чоловіки - 60 років, якщо вони не працюють; інваліди-члени сім`ї померлого - на час інвалідності; дружина (чоловік) або один із батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює і доглядає дітей, братів, сестер, онуків померлого, які не досягли восьмирічного віку.

В інших випадках до непрацездатних утриманців потерпілого, які мають право на відшкодування шкоди, належать: діти віком до 16 років, ті, що навчаються, - до 18 років, і непрацездатні діти старшого віку; жінки, які досягли 55 років, чоловіки - 60 років або особи, які є інвалідами; один із батьків або дружина (чоловік) померлого чи інший член його сім`ї, якщо він не працює й доглядає дітей, братів, сестер, онуків померлого, які не досягли восьмирічного віку;

б) діти мають право на відшкодування до досягнення віку, зазначеного в підпункті "а" цього пункту, працездатні особи, які здійснюють догляд за малолітніми - до досягнення останніми 8 років. Інваліди мають право на відшкодування і у тому разі, коли їх фактична інвалідність була юридично оформлена після смерті потерпілого. Зберігається це право також за дружиною померлого у випадку реєстрації нового шлюбу. За дітьми право на одержання відшкодування зберігається і при усиновленні їх у майбутньому або коли в майбутньому до досягнення зазначеного віку вони стали інвалідами;

в) право на одержання відшкодування у зв`язку з втратою годувальника виникає і у тому разі, коли останній помер внаслідок одержаної травми (що підтверджено висновком лікарської експертизи) через деякий період після призначення суми відшкодування або встановлення групи інвалідності у зв`язку з даним каліцтвом;

г) непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

З аналізу наведеного вбачається, для визнання батьків, що є пенсіонерами, такими, що мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, зокрема, потрібно довести, що частка заробітку останнього (сина позивачів), що припадала на кожного з них (позивачів), була основним і постійним джерелом їх існування.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

При цьому, відповідних належних та допустимих доказів позивачами суду не надано. Акт обстеження житлово-побутових умов від 07.05.2019 року не може вважатись достатнім доказом для цього, оскільки не містить конкретної інформації про розмір доходу позивачів, суми коштів (допомоги), яку вони отримували від померлого сина, розмір доходу останнього, тощо.

Довідка №259/02-30 від 02.06.2018 року, видана Короваївською сільською радою Гребінківського району Полтавської області стосовно того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований та проживав разом із своїми батьками, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , також не може оцінюватись судом як достатній доказ на підтвердження позовних вимог, оскільки попри встановлення в ній факту спільної реєстрації померлого ОСОБА_4 разом з батьками (позивачами), в ній не вказано, що вони вели спільне господарство, мали спільні витрати, та що померлий син надавав допомогу своїм батькам.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Оскільки матеріалами даної справи на підставі належних та допустимих доказів не підтверджено факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на утриманні їх сина ОСОБА_4 , апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення сум страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, відсутні.

Доводи апеляційної скарги стовно того, що, згідно положень ст.1200 ЦК України, право на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника також мають особи, які на день смерті потерпілої особи мали право на одержання від нього утримання та позивачі втратили право на утримання від сина в майбутньому через його загибель, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки з детального аналізу матеріалів справи та норм права, що наведено вище, не вбачається підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на практику місцевих та апеляційних судів України, суд також оцінює критично, оскільки вона не є прецедентною, та, відповідно до норм ЦПК України, не є обов`язковою до застосування. Відтак, суд повинен розглядати кожну справу за наявними в ній матеріалами та при постановленні рішення виходити з її конкретних обставин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів - адвоката Стефківського Володимира Івановича, - залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак