Провадження № 22-ц/801/2043/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуСправа № 127/21942/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року про забезпечення позову, постановлену суддею Гуменюком К.П., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

встановив:

06 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 14 200 450 гривень.

Разом із позовною заявою 06 жовтня 2020 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , в межах заявленою суми позову, а саме 14 200 450 грн до вирішення зазначеної справи по суті.

Заява мотивована тим, що виходячи із значної ціни позову, а також небажання відповідача повернути отриманні кошти, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист, а також поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Оскільки предметом спору у даній справі є стягнення коштів у великому розмірі, єдиним адекватним заходом забезпечення позову може бути накладення арешту на майно відповідача, оскільки існує досить висока імовірність того факту, що відповідач може в будь-який момент здійснити відчуження свого майна, що може значно утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Накладено арешт на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , в межах заявленою суми позову, а саме 14 200 450 грн.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної заяви.

Скарга мотивована тим, що в оскаржуваній ухвалі відсутні будь-які посилання на докази на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи пред`явлення позову до суду; наявність позову про стягнення грошових коштів, саме по собі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно; висновок позивача про те, що відповідач не бажає повертати гроші не свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; незрозуміло з яких мотивів суд першої інстанції дійшов висновку щодо співмірності вартості нерухомого майна, на яке було накладено арешт та позовним вимогам, що заявляються позивачем, а вартість нерухомого майна, на яке накладено арешт за результатами постановлення оскаржуваної ухвали, значно перевищує розмір позовних вимог, чим порушено принцип співмірності.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява є обґрунтованою, оскільки існує реальний спір, і приймаючи до уваги обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, є підстави вважати, що в подальшому можуть виникнути складнощі при виконанні рішення суду у даній справі в разі задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пп.1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вказане узгоджується з позицією ВС викладену у постанові ухваленій в справі № 320/3560/18 від 25 вересня 2019 року.

Колегія суддів бере до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує обставинами, які є тотожними обставинам викладених у розписці, написаної від імені відповідача (можливо і власноручно). З цього приводу у апелянта заперечень не існує. Нічого більшого, крім того, що надано було відповідачу за розпискою, позивач не просить стягнути.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається також те, що представник ОСОБА_1 не заперечує факту наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, хоча така позиція може змінитись під час розгляду вимог позову по суті.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що станом на час перегляду ухвали міського суду в апеляційному порядку за виділеними матеріалами щодо забезпечення зазначеного позову, ухвалою міського суду (20 жовтня 2020 року) прийнято позовну заяву ОСОБА_2 до розгляду та відкрито провадження у справі, що підтверджує реальність намірів останнього захистити свої порушені права.

Зі слів представника позивача, відзиву на позовну заяву після відкриття провадження у справі, відповідачем не надано.

Вказані обставини, на думку апеляційного суду, підтверджують наявність спору між позивачем та відповідачем.

Беручи до увагу вищезгадану позицію ВС, позов може бути забезпечений в разі достатньо обґрунтованого припущення, що рішення суду ухвалене на користь позивача може бути не виконаним.

В даному випадку позивач обґрунтував свої побоювання щодо невиконання відповідачем рішення суду тим, що позивач за розпискою передав відповідачу дуже велику суму коштів, яка, на письмову вимогу позивача, повернута останньому не була. Кошти не були повернуті навіть після звернення ОСОБА_2 з позовом до суду. Відповідач не вчиняла жодних дій для виконання своїх зобов`язань за договором, і так само буде ухилятись від виконання судового рішення.

На думку колегії суддів такі побоювання є обґрунтованими, адже припущення випливають з поведінки відповідача.

Фактично позивач позбавлений можливості вчинити дії на підтвердження (чи спростування) відомостей щодо намірів у відповідача відчужити належне йому майно, і цим спростовується позиція апелянта з приводу того, що не надано доказів про такі наміри.

Мотиви апеляції про не співмірність застосованих судом заходів забезпечення позову вимогам позову є надуманими, адже суд першої інстанції наклав арешт на майно відповідача в межах ціни позову, і не більше. Ухвала суду, якою забезпечено позов, є виконавчим документом ( ст.157 ЦПК України), і підлягає виконанню в примусовому порядку державним виконавцем відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Саме на виконавця буде покладено обов`язок щодо встановлення майна у боржника та накладення арешту на майно, вартість якого відповідає розміру забезпечення позову.

Інших змістовних та переконливих підстав для скасування судового рішення апелянт не навів.

Підсумовуючи сказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, і постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко