Ухвала

16 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 645/716/19

провадження № 61-15721ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року у складі судді Мартинової О. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» про визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості, зобов`язання вчинити дії, стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» (далі - ПрАТ «ВНЗ «МАУП»), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу меншою, ніж визначено законом, тривалістю; зобов`язати ПрАТ «ВНЗ «МАУП» надати їй 42 календарних дні відпустки, виходячи з розрахунку загальної кількості основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані нею роки та роки вимушеного прогулу у розмірі 1 120 календарних днів, визнати датою виходу на роботу після закінчення відпусток 22 лютого

2022 року; стягнути з відповідача на її користь недонараховану і неперераховану/несплачену їй суму середньої заробітної плати для оплати часу ненаданих і невикористаних нею основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу в розмірі 230 984,56 грн згідно з розрахунком на день ухвалення рішення у справі, без будь-яких відрахувань із суми відпускних за її рахунок з місячних сум відпускних за кожен з місяців відпусток; визначити місячні суми середньої заробітної плати за період основних щорічних оплачуваних відпусток, що почалися 12 листопада 2018 року, в розмірах за розрахунком на день ухвалення рішення суду в цій справі; зобов`язати відповідача сплатити за свій рахунок щодо місячних сум її середньої заробітної плати для оплати відпусток суму місячних сум податків з доходів за кожен з місяців відпусток за ці роки та суму місячних сум військових зборів за кожний з місяців відпусток за ці роки та подати за місцем обліку відповідача відповідні коригуючі звіти страхувальника та уточнюючі податкові розрахунки податкового агента за місяці її знаходження в основних щорічних оплачуваних відпустках з

12 листопада 2018 року по їх останній день у зв`язку з коригуванням в цих місяцях розмірів заробітних плат, нарахувань (страхових внесків) та відрахувань (податків з доходу та військових зборів) щодо них.

Позов мотивувала тим, що рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 квітня 2010 року у справі № 2-79/10 визнано незаконним її звільнення, скасовано наказ від 21 липня 2003 року № 37 про звільнення, поновлено її на посаді доцента кафедри лінгвістики Харківського інституту Міжрегіональної Академії управління персоналом з 02 серпня 2003 року. Проте поновлення її на роботі з 02 серпня 2003 року відбулося 12 листопада 2018 року за наказом № 40 у Харківському інституті ПрАТ «ВНЗ «МАУП». Тобто стало можливим надання їй ненаданих раніше основних щорічних оплачуваних відпусток. 19 листопада

2018 року їй було перераховано/сплачено суму за основні щорічні оплачувані відпустки в розмірі 131 807,01 грн. 11 листопада 2018 року вона направила відповідачу заяву про надання їй та оплату основних щорічних оплачуваних відпусток. 12 листопада 2018 року відповідач видав наказ № 41/1 про надання їй відпусток за фактично відпрацьовані і роки вимушеного прогулу 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004, 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 загальною кількістю 1 078 календарних днів. Однак кількість календарних днів відпусток роботодавцем визначено неправильно: за вказані роки згідно з нормами законодавства їй має бути надано 1 120 календарних днів відпусток (56 календарних днів х 20 років =

1 120 календарних днів), оскільки за кожен з вищевказаних фактично відпрацьованих та років вимушеного прогулу, в тому числі й за останній з них 2018-2019 рік, за який відповідач надав їй відпустку, як і за будь-який інший їх має бути надано по 56 календарних днів відпустки, бо за жоден з вищевказаних років раніше відпустки не надавалися. Тобто їй не було надано 42 календарних дні основних щорічних оплачуваних відпусток. Крім того, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати щорічних відпусток в порушення вимог законодавства відповідач взяв розмір окладу, встановлений їй при поновленні на роботі, в той час як потрібно було застосувати для розрахунку відкориговану заробітну плату за фактично відпрацьований період з 01 вересня 2002 року по 01 серпня 2003 року. А тому, на її користь підлягає стягненню сума середньої заробітної плати для оплати часу ненаданих і невикористаних нею основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу в розмірі 230 984,56 грн.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ВНЗ «МАУП» на користь ОСОБА_1 недонараховану суму виплат за час щорічних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004, 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 у розмірі 108 983,97 грн без будь-яких відрахувань податків, зборів та інших обов`язкових платежів за рахунок ОСОБА_1 з місячних сум відпускних за кожен з місяців вказаних років відпусток. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ПрАТ «ВНЗ «МАУП» задоволено частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року змінено, виключено з резолютивної частини рішення зазначення: «без будь-яких відрахувань податків, зборів та інших обов`язкових платежів за рахунок ОСОБА_1 із місячних сум відпускних за кожний із місяців вказаних років відпусток» та з мотивувальної частини висновки суду з цього питання. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ «ВНЗ «МАУП» на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року на підставі пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.

Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та становить значний суспільний інтерес.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в даній справі є вимоги про визнання дій незаконними (надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості) зобов`язання вчинити дії та стягнення грошових коштів у розмірі 230 984,56 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Щодо доводів касаційної скарги про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та становить значний суспільний інтерес

Посилання заявника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необгрунтованими. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навела обгрунтованих доводів, в чому полягає фундаментальне значення розгляду цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, не навела прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах.

Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу є оціночним та потребує належного обгрунтування. Заявник не навела переконливих доводів та не надала відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» про визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості, зобов`язання вчинити дії, стягнення сум, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак