ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення суми боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) суму боргу в розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень та суму штрафних санкцій у розмірі 50 045,28 гривень, з яких 5 700,00 гривень складає 3% річних, 44 345,28 гривень складають інфляційні нарахування, всього 100 045,28 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) суму боргу в розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень та суму штрафних санкцій у розмірі 50 045,28 гривень, з яких 5 700,00 гривень складає 3% річних, 44 345,28 гривень складають інфляційні нарахування, всього 100 045,28 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ) суму боргу в розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень та суму штрафних санкцій у розмірі 50 045,28 гривень, з яких 5 700,00 гривень складає 3% річних, 44 345,28 гривень складають інфляційні нарахування, всього суму 100 045,28 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року по справі №200/13958/16-ц повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у позові у повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були укладені договори позики, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. та зареєстровані в реєстрі за №№1719, 1720 та 1723, відповідно до яких ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали кожний від позивача грошові кошти у сумі по 50 000,00 гривень кожний зі строком повернення до 12 жовтня 2012 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики, між позивачем та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_6 , відповідав за зобов`язаннями ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі нарахованих штрафних санкцій (п.2.1. договору поруки).

У зазначений у договорі позики термін відповідачі грошові кошти не повернули, а відповідач ОСОБА_6 відмовляється від повернення грошових коштів, посилаючись на припиненням договору поруки.

Згідно статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно умов договору позики, відповідачі зобов`язалися повернути отриманні грошові кошти в строк до 12.10.2012 року.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь термін прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, в результаті неправомірних дій відповідачів у ОСОБА_2 виникло право вимагати повернення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, що складає суму боргу у розмірі 100 045,28 грн. з кожного.

Для забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики, між позивачем та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_6 , відповідав за зобов`язаннями ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі штрафних санкцій (п.2.1. договору поруки).

За положеннями пункту четвертого статті 559 ЦК України порука припиняється по закінченню строку, встановленого у договорі поруки.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно пункту 6.5. Договору поруки від 12.10.2007 року порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання виконання основного зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя.

Як встановлено судом першої інстанції, вимогу до ОСОБА_6 щодо повернення боргу, позивач пред`явив після закінчення шестимісячного строку, що вказує на припинення договору поруки.

Таким чином, виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.559, 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.

Сам по собі факт прострочення строку звернення до поручителя з вимогою погашення боргу, є самостійною законною підставою припинення правовідносин поруки, яка не вимагає укладення договору. З припиненням договору поруки, припиняються права кредитора і обов`язки поручителя, які існували в період дії договору поруки. Це означає, що жодних дій щодо реалізації права кредитора, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є законними та обґрунтованими та з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договорами позики у розмірі 100 045,28 грн. з кожного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_6 штрафних санкцій, суд першої інстанції правильно встановив, що договір поруки припинений, а тому й право вимоги до ОСОБА_6 припинилось.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона не приймала участі у розгляді даної справи, не знала й не була повідомлена належним чином про її розгляд та винесення рішення по ній, оскільки особа, яка приймала участь у суді від її імені адвокат Агафонов Д.В. їй не відомий та будь-яких договорів із ним вона не укладала, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки недійсність укладено договору № 1634 від 19.08.2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 судом не встановлена.

Між тим, наявність підробки документів з боку адвоката апелянтом не доведена належними і допустимими доказами по справі.

Окрім того, у листопаді 2019 року відповідачем було подано клопотання про призначення судово почеркознавчої експертизи по справі №200/13959/16-ц для з`ясування того, чи належить ОСОБА_7 підпис на витязі з договору про надання правової допомоги №1634 від 19.08.2016 року.

Проте, у судовому засіданні 05.02.2020 року представник апелянта зазначив, що знімає дане питання з розгляду по даній справі, про, що й не заперечував сам апелянт, а тому призначена судом почеркознавча експертиза проведена не була.

В зв`язку з цим колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_7 не доведено того, що вона не підписувала договір про надання правової допомоги №1634 від 19.08.2016 року.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції не досліджено належним чином договір позики від 12.10.2008 року та наявність такого договору сумнівна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, а ні від апелянта, а ні від його представника клопотання про надання позивачем до суду для огляду та дослідження оригіналу договору позики надано не було.

Крім того, як вбачається з наданих позивачем пояснень, останній готовий надати суду для огляду оригінал вищезазначеного договору.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, а ні відповідачем, а ні його представником у суді апеляційної інстанції не було надано письмове клопотання щодо призначення експертизи, тому апелянт розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Твердження апелянта, що строк позовної давності за договором позики, що укладений 12.10.2007 року сплив та має бути застосований до вимог ОСОБА_2 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, дійсно, згідно договору позики від 12.10.2007 року, встановлено, що позика надається строком до 12.10.2012 року (п.2.1. Договору).

Однак, позивач людина похилого віку і починаючи з жовтня 2012 року по грудень 2013 року, перебував на постійному лікуванні .

Крім того, позивач певний час розшукував місце знаходження відповідачів, так як останні поїхали з країни та не повідомили останньому засобів зв`язку з ними.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України, визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням однією особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича