ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 4.3/2-4151/06

провадження № 22ц/818/2111/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

перевіривши відповідність вимогам закону апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року в складі судді Савченко Г.М. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності

в с т а н о в и в:

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

На вказане рішення суду поштою 02 січня 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено; ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року, у якому ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2017 року виправлено описку, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено; рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2006 року - скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено; рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - закрито.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено; постанову Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року - скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 18 лютого 2020 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року задоволено заяву судді Кіся П.В. про самовідвід.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 лютого 2020 року справу передано головуючому судді Бурлака І.В.

24 лютого 2020 року суддя Бурлака І.В. заявила самовідвід, оскільки вона була головуючою під час розгляду справи № 2-3114/2006 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2006 року за позовом ОСОБА_1 до Лизогубівської сільської ради Харківського району Харківської області про визнання права власності, в якій брали участь ті ж самі учасники, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також предметом позову було право власності на Ѕ частину того ж самого спірного будинку АДРЕСА_1 , що і у даній справі.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанції від 17 жовтня 2017 року у вищевказаній справі № 2-3114/2006, під час ухвалення якого суддя Бурлака І.В. була головуючою, скасовано постановою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року, та вказані справи пов`язані між собою, з метою усунення будь-яких сумнівів у безсторонності та об`єктивності складу суду під час розгляду цієї справи, суддя Бурлака І.В. заявила самовідвід.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.п.104-106 рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначено, що як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., серед інших, рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria), від 24 лютого 1993 року, Series А № 255, пп. 28 та 30, та «Веттштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ECHR 2000-ХІІ).

Проте, між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру» (Kyprianou v. Cyprus) [ВП], заява № 73797/01, п. 119, ECHR 2005-ХІІІ). Отже, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (див. рішення від 10 червня 1996 року у справі «Пуллар проти Сполучного Королівства» (Pullar v. the United Kingdom), п. 32, Reports 1996-III).

У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (див. рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), Series A, № 86).

Згідно з частиною 1 статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37, 38 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно із частиною 1 статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Враховуючи те, що суддя Бурлака І.В. була головуючою у справі, пов`язаній з цією справою, та судове рішення, ухвалене під її головуванням у вищевказаній справі, скасовано у касаційному порядку, з метою забезпечення учасникам справи достатніх гарантій неупередженості складу суду, виключення будь-якого обґрунтованого сумніву у безсторонності судді-доповідача, колегія суддів дійшла висновку, що заява судді Бурлака І.В. про самовідвід підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 37, 39, 40 ЦПК України,

у х в а л и в :

Заяву про самовідвід судді Харківського апеляційного суду Бурлака І.В. - задовольнити.

Справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності передати на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду в порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з дня її підписання, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина