Справа № 444/346/19 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/811/991/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Фейір К.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Фостяк О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, -

в с т а н о в и в:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року, а саме автомобіля марки «Toyota», модель RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець).

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в липні 2018 року вона, ОСОБА_1 , дізналась, що її чоловік, ОСОБА_3 , подарував її сину, ОСОБА_4 , автомобіль марки "Toyota", моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який був придбаний нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в шлюбі, а отже в силу вимог статтей 60, 61 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю. В подальшому вона дізналась, що фактично між її чоловіком ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7495, згідно з умовами якого до відповідача ОСОБА_4 перейшло право власності на автомобіль марки "Toyota", моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 . При цьому ціну зазначеного автомобіля сторони договору визначили у розмірі 48 000,00 грн, хоча ринкова ціна становила близько 500000,00 гривень. Позивач стверджує, що повідомила свого чоловіка та сина, що не надавала згоди ні на дарування, ні на продаж даного транспортного засобу і поставила вимогу про його повернення у спільну сумісну власність її та чоловіка. В кінці липня 2018 року даний транспортний засіб було переоформлено на неї, однак, оскільки на сьогоднішній день фактично існує договір купівлі-продажу транспортного засобу від 31 жовтня 2017 року, укладений між її чоловіком, ОСОБА_3 , та її сином, ОСОБА_4 , вважає, що такий підлягає визнанню судом недійсним, оскільки порушує її права і впливає на статус спірного автомобіля. Вказує, що з 12 лютого 2005 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 та проживає разом з ним, веде спільне господарство. Вважає, що під час укладення оспорюваного договору відповідачам було достовірно відомо про факт придбання автомобіля марки "Toyota", моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 у зареєстрованому шлюбі відповідача ОСОБА_3 з нею і належність його до об`єктів її з чоловіком права спільної сумісної власності. Також відомо про те, що згода на укладення такого договору нею не давалась. Такий договір не може розцінюватись як укладений в інтересах сім`ї, адже сума продажу автомобіля істотно, більш як в десять разів, не відповідає ринковій вартості. Зважаючи на норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, на думку позивача, відповідач ОСОБА_3 був зобов`язаний отримати згоду на укладення згаданого вище договору купівлі-продажу як правочину, який завідомо виходить за межі дрібного побутового. Проте цього зроблено не було, а за відсутності її згоди він не мав права вчиняти такий правочин. Просила задовольнити позов та стягнути із відповідачів понесені нею судові витрати.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року, а саме автомобіля марки Toyota, модель RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець).

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області 21.05.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Жовківським РВ ГУМВС України у Львівській області 19.12.2008 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 в користь ОСОБА_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 сплачений нею судовий збір при зверненні в суд із позовом в розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржила третя особа ОСОБА_2 .

Вважає рішення незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що обставини справи свідчать про фактичне схвалення ОСОБА_1 дій свого чоловіка - укладення 31 жовтня 2017 року договору купівлі-продажу транспортного засобу Toyota Rav4, 2014 року випуску, про явну або мовчазну згоду з такими діями, що позбавляє останню права на позов в матеріально-правовому розумінні, оскільки свідчить про відсутність порушеного її права та/чи інтересу, що потребують свого захисту та відновлення.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

ОСОБА_2 подала до суду клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи на іншу дату оскільки не може з`явитись в судове засідання у зв`язку з перебуванням на роботі, проте, колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з березня 2020 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Фостяк О.Я. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши, що транспортний засіб марки «Toyota», є цінним майном, а тому враховуючи норму ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення договору купівлі-продажу № 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року, а саме автомобіля марки «Toyota», одним із подружжя, тобто відповідачем ОСОБА_3 , згода другого з подружжя, тобто позивачем ОСОБА_1 , мала бути подано письмово, а згоди позивача ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу № 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року ні письмової, ні усної не було, що підтверджено відповідачем ОСОБА_3 , прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Встановлено та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 , яке видано Відділом РАЦС Жовківського РУЮ Львівської області 12.02.2005 року , що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Жовківського РУЮ Львівської області 12.02.2005 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів цього ж дня було зроблено відповідний актовий запис за № 05. Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини Клуб (аркуш справи № 5).

З копії договору купівлі-продажу № 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року вбачається, що у місті Самбір у Територіальному сервісному центрі МВС 4644 РСЦ МВС в Львівській області ОСОБА_3 (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_4 (покупець) з другої сторони, а разом сторони, уклали цей договір, згідно якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «Toyota», модель RAV4, 2014 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_8 .

Продавець у даному договорі гарантував, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, під арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді.

Згідно пункту 3 даного договору ціна транспортного засобу складає 48000,00 грн.

У листі-відповіді Регіонального сервісного центру у Львівській області Територіального сервісного центру № 4644 за № 31/13-3 від 01.11.2018 року на адвокатський запит адвоката Малець Юлії Володимирівни від 29.10.2018 року стверджується, що за транспортним засобом марки ТOYOTA RAV4, 2014 року випуску, закріплений 31.10.2017 року державний номерний знак НОМЕР_9 , власник ОСОБА_4 .

Також повідомили, що транспортний засіб марки «ТOYOTA» RAV4, 2014 року випуску, перереєстрований 28.07.2018 року на громадянку ОСОБА_1 в територіальному сервісному центрі 4646 і присвоєний державний номерний знак НОМЕР_10 (аркуш справи № 52).

Ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Нормами ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СКУкраїни при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц (касаційне провадження № 61-29948св18).

Як встановлено у ході розгляду справи, відповідачем ОСОБА_3 відчужено спірний автомобіль сину дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який достовірно знав, що його вітчим перебуває у шлюбі із позивачкою та автомобіль придбаний ними у шлюбі і відповідно є їх спільною сумісною власністю.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за № 9 від 06.11.2009 р. у п. 10 абз. 4 встановлено, що відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що на час купівлі-продажу спірного автомобіля, відповідачу ОСОБА_4 , був відомий той факт, що відповідач ОСОБА_3 знаходився у зареєстрованому шлюбі та автомобіль який він придбаває є спільним майном подружжя. Сам відповідач ОСОБА_3 здійснюючи продаж спільного автомобіля подружжя також діяв не добросовісно, оскільки не повідомив свою дружину, позивача по справі, про продаж автомобіля і не отримав її згоду.

Жодних доказів, які б спростовували або ставили під сумнів вказаний висновок суду першої інстанції, матеріали справи не містять, а тому висновок суду першої інстанції, щодо визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним є вірним та відповідає нормам матеріального та процесуального права та правовій позиції Верховного Суду.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.11.2020 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.