Справа № 171/1260/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
24 лютого 2020 року м. Апостолове Дніпропетровської області
Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Чумак Т.А. за участю секретаря судового засідання Жандарук В.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
15.07.2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона має на праві власності квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровано її сина - відповідача ОСОБА_3 . Позивач вказує, що відповідач з 2005 року в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, не отримує кореспонденцію, особистих речей в квартирі не має і взагалі даним житловим приміщенням не цікавиться, при цьому позивач не чинила йому перешкод у користуванні вказаним житлом. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає зніматися з реєстрації, позивач на підставі ст.ст.383,391,405 ЦК України, ст.ст.150,72 ЖК України просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що її син відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у належній їй на праві власності квартирі, що розташована в АДРЕСА_1 . Син працює моряком та ходить в плавання, додому приїздить рідко, останній раз був дома більше 2-х років тому. Вона просила його знятися з реєстрації, щоб потім продати квартиру, але син відмовився від пропозиції та посварився з нею. На даний час вона хоче продати квартиру та переїхати до племінниці в м. Запоріжжя, яка буде її доглядати, але реєстрація сина у квартирі є перешкодою для продажу квартири. Іншого житла у сина не має. Оскільки реєстрація сина в квартирі є перешкодою для розпорядження квартирою, просить позов задовольнити.
В судове засідання відповідач не прибув, про дату та час розгляду справи повідомлений відповідно до ч.10 ст.130 ЦПК України.
Заслухавши позивача та вивчивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступне.
Власником квартири АДРЕСА_2 , є ОСОБА_2 . Вказана обставина підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого ЖКВ Криворізької ДРЕС 06.10.1993 року.
Згідно акту № 686 про фактичне місце проживання мешканців м. Зеленодольська від 10.07.2019 року, складеного комісією у складі начальника відділу ЖКГ, комунальної власності, інфраструктури виконавчого комітету Зеленодольської міської ради, спеціаліста-адміністратора ЦНАП, техніка-оглядача КП «Зеленодольський міський водоканал», по АДРЕСА_3 будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на даний час проживає ОСОБА_2 , місце проживання ОСОБА_3 не відоме.
Згідно акту № 9 про фактичне місце проживання мешканців м. Зеленодольська від 02.01.2020 року, складеного комісією у складі спеціаліста відділу ЖКГ, комунальної власності, інфраструктури виконавчого комітету Зеленодольської міської ради, спеціаліста-адміністратора ЦНАП, контролера КП «Зеленодольський міський водоканал», по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на даний час проживає ОСОБА_2 , зі слів ОСОБА_2 місце знаходження ОСОБА_3 не відоме.
Відповідно до відомостей адресно-довідкового бюро відділу ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у спірному житлі ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі встановлених в судовому засіданні обставин та досліджених доказів суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди зі встановленням спеціального режиму користування квартирою в матеріалах справи відсутні.
Частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.
Частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
У даній справі відповідач ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї позивача і набув право користуванням чужим майном.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В судовому засіданні позивач зазначила, що її син відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі без поважних причин, але на підтвердження вказаної обставини позивачем не надано доказів того, що відповідач з 2005 року постійно, безперервно не проживає у спірній квартирі без поважних причин. Крім того, позивач надала суду пояснення, що відповідач працює моряком, що свідчить про те, що відповідач відсутній за місцем проживання у зв`язку з характером роботи.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що факт не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі без поважних причин підтверджується актами, складеними комісією від 10 липня 2019 року та 02 січня 2020 року, як такі, що не заслуговують на увагу, оскільки зазначені акти не спростовують встановлених судами обставин, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі з поважних причин, крім того, акти не підтверджують відсутності речей або будь-якого іншого майна відповідача в спірному житловому приміщенні та зі змісту актів встановлено, що відомості щодо ОСОБА_3 в актах зазначені зі слів позивача.
Оскільки позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Керуючись ст.ст.10-13,81,259,263,265, 268,280 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відмовити.
Повне рішення виготовлено о 15 год. 26 лютого 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуто судом за заявою відповідача, поданою до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення може бути подана апеляційна скарга в Дніпровський апеляційний суд через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя:Т. А. Чумак