Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 201/7992/18

провадження № 61-3501св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року в складі судді Федоріщева С. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання дій державного реєстратора незаконними, визнання таким, що втратив право вимоги за іпотечним договором, визнання іпотечного договору припиненим, визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що 16 травня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0301/0506/88-352, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 82500,00 доларів США строком до 15 травня 2011 року.

Того ж дня, на забезпечення умов кредитного договору, між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», укладено іпотечний договір №0301/0506/88-352-Z-1, відповідно до умов якого іпотекодавець (позивач) передав в іпотеку належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1 .

17 червня 2008 року боржник за кредитним договором ОСОБА_3 померла, після її смерті спадщину прийняла ОСОБА_2

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором №0301/0506/88-352-Z-1 від 16 травня 2006 року.

Позивач вказував, що 11 листопада 2014 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» звернулося до нотаріальної контори із заявою до спадкоємців, проте банком пропущено строк звернення з даною вимогою, оскільки позичальник зобов`язалася повернути отриману у кредит суму до 16 травня 2011 року, а тому останнім днем строку для пред`явлення вимоги є 16 травня 2012 року.

Разом з тим, 24 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Кобелєвою А. М. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію за ТОВ «ФК «Вектор плюс» права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 16 травня 2006 року.

Оскільки позивач є майновим поручителем за виконання зобов`язань саме ОСОБА_3 , умови договору іпотеки не містять посилання на те, що він погодився забезпечувати виконання зобов`язання будь-яким новим боржником, позивач вважає, що договір іпотеки слід визнати припиненим, а банк таким, що втратив право вимоги за договором, дії державного реєстратора - незаконними, у зв`язку із чим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано дії державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25547093 від 24 жовтня 2015 року незаконними. Визнано ТОВ «ФК «Вектор плюс» таким, що втратило право вимоги за іпотечним договором №0301/0506/88-352-Z-1, укладеним 16 травня 2006 року між АКТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 . Визнано іпотечний договір №0301/0506/88-352-Z-1, укладений 16 травня 2006 року між АКТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 - припиненим. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що банк звернувся з відповідною заявою до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців боржника 14 листопада 2014 року, в той час як спадщину відкрито 17 червня 2008 року, а строк вимоги за кредитним договором настав 16 травня 2011 року, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» пропущено встановлений статтею 1281 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, який закінчився 16 травня 2012 року. Також суд врахував, що за наслідками прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також відповідачем здійснено реєстраційні дії об`єкту нерухомого майна, розміщеного на території іншого органу державної реєстрації - м. Дніпра та порушено територіальний принцип, визначений законом, а також не додержано вимог, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Враховуючи, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не визнає за позивачем право власності на спірну квартиру, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з позовом, в тому числі, й про визнання права власності, суд дійшов до висновку, що зазначені вимоги також підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову. Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про закриття провадження по справі, виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 (справа №201/835/16) до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., ТОВ «ФК «Вектор Плюс», треті особи: ОСОБА_4 , реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та усунення перешкод у користуванні майном, задоволено в повному обсязі. Дане рішення набрало чинності і на цій підставі до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений відповідний запис. Проте постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року зазначене рішення суду скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволені заявлених вимог. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем проведений на підставі рішення суду, яке на даний час скасовано і в позові відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У лютому 2020 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) та постанові Верховного Суду від 12 липня 2018 року в справі № 372/977/16-ц (провадження № 61-30624св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи представником відповідача подавалось клопотання про закриття провадження по справі, оскільки відповідні вимоги позивача за участю тих же сторін уже були розглянуті судами та по них вже були прийняті судові рішення, які набрали законної сили. Незважаючи на те, що судовими рішеннями вже вирішено питання про законність дій приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. та щодо дії іпотеки на підставі іпотечного договору, суди в оскаржуваних рішеннях фактично повторно прийняли рішення по тим же питанням із тих самих підстав. Судами не враховано, що зі смертю боржника за договором кредиту іпотека не припиняється, а позивач додав до позовної заяви повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Також судами попередніх інстанцій помилково зроблено висновки щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і не враховано, що відповідно до статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місця знаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У квітні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому останній просив касаційне провадження закрити, посилаючись на пункти 4, 5 статті 396 ЦПК України, відповідно до яких суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 201/7992/18 з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року справу № 201/7992/18 призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 травня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0301/0506/88-352, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 82500,00 доларів США строком до 15 травня 2011 року.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника виступає іпотека квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

У забезпечення умов кредитного договору 16 травня 2006 року між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», укладено іпотечний договір №0301/0506/88-352-Z-1, згідно умов якого іпотекодавець (позивач) передав в іпотеку належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник за кредитним договором ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 21 червня 2008 року. Після її смерті спадщину прийняла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 05 березня 2009 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором №0301/0506/88-352-Z-1 від 16 травня 2006 року.

14 листопада 2014 року із заявою до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців боржника №U_2000-511657 звернувся відповідач ТОВ «ФК «Вектор плюс», в якій просив прийняти вимогу (претензію) кредитора спадкодавця ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до спадкоємців боржника, ОСОБА_3 , за її останнім місцем проживання: АДРЕСА_3 .

Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №25547093 від 24 жовтня 2015 року, право власності на нерухоме житлове майно у вигляді квартири було перереєстровано на нового власника - ТОВ «ФК «Вектор плюс».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду у липні 2018 року з цим позовом, позивач просив:

- визнати дії державного реєстратора приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25547093 від 24 жовтня 2015 року незаконними;

- визнати ТОВ «ФК «Вектор плюс» таким, що втратило право вимоги за іпотечним договором №0301/0506/88-352-Z-1, укладеним 16 травня 2006 року між АКТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 ;

- визнати іпотечний договір №0301/0506/88-352-Z-1, укладений 16 травня 2006 року між АКТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , припиненим;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач подав клопотання про закриття провадження по справі у зв`язку із неефективним способом захисту та відсутністю предмета спору, оскільки судовими рішенням вже скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25547093 від 24 жовтня 2015 року, а тому ТОВ «ФК «Вектор плюс» не є власником спірної квартири, оскільки власником цього майна є позивач.

При цьому, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року у справі №201/835/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні майном шляхом зобов`язання ТОВ «ФК «Вектор плюс» звільнити квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Додатковим рішенням цього ж суду від 22 вересня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор плюс» задоволено частково. Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності закрито. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Вектор плюс» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити квартиру відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Дніпровського апеляційного суду.

При новому розгляді справи постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у справі №201/835/16-ц (www.reestr.court.gov.ua/Review/86602710) апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор плюс» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року залишено без змін.

Крім того, заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року у справі № 201/17495/16-ц позов ОСОБА_1 про припинення іпотеки та скасування заборони відчуження нерухомого майна задоволено частково. Припинено іпотеку квартири АДРЕСА_4 ), що складається із трьох житлових кімнат і допоміжних приміщень санвузлу, кухні, кладової, коридору, балкону, яка зареєстрована 26 травня 2006 року в Державному реєстрі іпотек під № 3261531 на підставі укладеного 10 травня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. із записом в реєстрі за № 14. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 201/17495/16-ц (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/84725494) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року скасовано, рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року залишено в силі.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції у цій справі, не врахував, що рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор плюс» вже було скасовано та припинено іпотеку спірної квартири.

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади

і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною першою статті 255 ЦПК України передбачені підстави закриття провадження у справі.

Апеляційний суд не врахував, що позивач вже звертався до суду з аналогічними позовними вимогами та питання щодо припинення іпотеки перебувало на розгляді у судах інших інстанцій, зокрема, заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року у справі № 201/17495/16-ц припинено іпотеку квартири АДРЕСА_5 (нині - АДРЕСА_5 ).

Разом з тим, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання ТОВ «ФК «Вектор плюс» таким, що втратило право вимоги за іпотечним договором №0301/0506/88-352-Z-1, укладеним 16 травня 2006 року між АКТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , та повторно визнав іпотечний договір №0301/0506/88-352-Z-1, укладений 16 травня 2006 року між АКТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 припиненим.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд доводи відповідача в цій частині належним чином не перевірив та не з`ясував питання чи були порушеними права позивача на час звернення до суду за їх захистом; не дав оцінку тому факту, що у провадженні судів перебував спір позивача про той самий предмет і з тих самих підстав.

Також апеляційним судом не враховано, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року у справі №201/835/16-ц скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Задовольняючи позов про визнання за позивачем права власності на цю квартиру, суди виходили з того, що ТОВ «ФК «Вектор плюс» не визнає за позивачем право власності на неї, не врахувавши, що на час розгляду цієї справи державна реєстрація права власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» скасована.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином заперечення відповідача не перевірив, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанціївисновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) та постанові Верховного Суду від 12 липня 2018 року в справі № 372/977/16-ц, зокрема, що набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки не є примусовим зверненням стягнення, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на звернення стягнення не розповсюджується, є помилковими.

У постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження

№ 14-45цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. […] Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні».

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов