Постанова

Іменем України

20 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 521/10189/17

провадження № 61-14190св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 квітня 2017 року між нею та

її сином ОСОБА_2 укладено договір позики в інтересах сім`ї відповідачів.

У вказаному договорі сторони визначили, що 27 лютого 2009 року позивач надала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15 000 євро, що є еквівалентом

18 903 доларів США, шляхом їх грошового переказу із-за кордону для придбання квартири

АДРЕСА_1 для сім`ї, яка складалася із нього, його дружини ОСОБА_3 та їх дочки ОСОБА_4 .

Позивач вказувала, що підтвердженням передачі та отримання вказаних грошових коштів є розписка ОСОБА_2 від 24 квітня 2017 року про те, що він 11 березня 2009 року отримав безпроцентну позику від неї в розмірі

15 000 євро на купівлю вказаного житла для своєї сім`ї із зобов`язанням повернути її на першу вимогу.

Посилаючись на те, що квартиру було придбано відповідачами за кошти, отримані за договором позики, та незважаючи на пред`явлення вимог

від 26 травня 2017 року відповідачі відмовляються добровільно виконувати зобов`язання щодо повернення боргу, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кожного по 7 500 євро, що еквівалентно 221 025 грн.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позов мотивовано тим, що вона разом зі своїм колишнім чоловіком

ОСОБА_2 09 квітня 2009 року придбали вказану квартиру за власні кошти.

Про отримання ОСОБА_2 від позивача коштів у розмірі 18 903 доларів США 11 березня 2009 року їй стало відомо вже після розірвання шлюбу

в 2017 році, під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя.

Вважала, що кошти, отримані колишнім чоловіком від ОСОБА_1 , були переслані останньою для погашення його боргів, що утворились внаслідок пристрасті ОСОБА_2 до азартних ігор.

Посилаючись на вказані обставини, а також на відсутність своєї згоди на укладення договору позики, ОСОБА_3 просила розірвати договір позики, укладений 24 квітня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та визнати його недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року, ухваленим у складі судді Целуха А. П., позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017 року в розмірі 7 500 євро, що еквівалентно сумі 221 025 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017 року в розмірі 7 500 євро, що еквівалентно сумі 221 025 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи вимоги первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти отримані в борг під час перебування сторін у шлюбі для придбання квартири, а тому обов`язок щодо повернення позики несуть обидва відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанцій виходив з ненадання ОСОБА_3 належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтувала свої вимоги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази використання коштів, отриманих 11 березня 2009 ОСОБА_2 від

ОСОБА_1 , на придбання житла для сім`ї. Апеляційний суд врахував, що за змістом нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житла

від 09 квітня 2009 року сторони договору засвідчили вартість квартири в розмірі 6 500 грн.

Суд апеляційної інстанцій також зазначив, що 09 квітня 2009 року та в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ОСОБА_2 не надавав будь-яких розписок ОСОБА_1 про отримання від останньої грошей у борг, а договір позики був укладений більш ніж через 8 років після переведення позивачем ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 15 000 євро та через місяць після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

При цьому, згоду на укладення договору позики від 24 квітня 2017 року ОСОБА_3 не давала.

Апеляційний суд також зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржено, тому, відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня

2019 року в частині відмови в задоволенні її позову до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та залишити в цій частині в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з Малиновського районного суду м. Одеси.

У серпні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду про не доведення позивачем факту придбання квартири АДРЕСА_1 за рахунок коштів, отриманих ОСОБА_2 в позику від ОСОБА_1 , оскільки на наступний день після отримання цих коштів позичальником укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Крім того, ОСОБА_3 не змогла підтвердити джерела походження вказаних коштів та не надала доказів того, що вказані кошти використані ОСОБА_2 на інші потреби.

Також заявник вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вартість вказаної квартири згідно нотаріально посвідченого договору складає 6 500 грн, не врахувавши, що сторони не заперечували факт придбання квартири за 24 500 доларів США.

Крім того, апеляційний суд не надав оцінки попередньому договору укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про наміри купівлі квартири, в якому вартість квартири складає 24 500 доларів США, та розпискам продавців про отримання коштів за квартиру у вказаному розмірі.

Доводи осіб, що подали відзив на касаційну скаргу

В поданому у вересні 2019 року відзиві на касаційну скаргу

ОСОБА_2 вважав, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки кошти, отримані ним від позивача витрачені на придбання квартири в інтересах сім`ї.

Просив врахувати, що квартиру, придбану за вказані кошти в подальшому поділено у рівних частках між ним та ОСОБА_3 відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року.

Іншими учасниками справи відзив на касаційну скаргу у встановлений судом строк не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_2 .

З 26 вересня 2007 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_3 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_8 .

У лютому 2009 року ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у філії банку Чезоле (Італія) в сумі 15 000 Євро.

27 лютого 2009 року ОСОБА_1 здійснила переказ коштів ОСОБА_2 в сумі 15 000 Євро.

Судами встановлено, що 11 березня 2009 року ОСОБА_2 отримав від

ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15 000 Євро, що еквівалентно

18 903 доларам США.

10 березня 2009 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_6 попередній договір про намір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 за 207 025 грн (еквівалент 24 500 доларів США).

Із тексту попереднього договору суди встановили, що основний договір

купівлі-продажу вказаної квартири повинен бути укладений та нотаріально посвідчений до 10 квітня 2009 року.

09 квітня 2009 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Із пункту 2 цього договору суди встановили, що сторони договору свідчать, про те, що дійсною продажною вартістю квартири є 6 500 грн, розрахунок проведений повністю та будь-яких претензій у жодної із сторін немає.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

24 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до пунктів 2.1 - 2.2 якого сторони домовились, що позика надається позичальнику в іноземній валюті в сумі 15 000 євро (еквівалент суми 18 903 доларів США); за рахунок отриманої позики позичальник бере на себе зобов`язання придбати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 для своєї сім`ї, яка складається із нього, його дружини ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 .

Зі змісту пункту 2.3 договору позики від 24 квітня 2017 року суди встановили, що предметом даного договору є сума позики отримана позичальником до моменту його підписання в повному обсязі за розпискою про отримання коштів від 24 квітня 2017 року на суму 15 000 євро (еквівалент 18 903 доларів США) та випискою з рахунку НОМЕР_1 від 25 листопада 2016 року на суму 15 000 Євро (еквівалент 18 903 доларів США).

Також суди встановили, розпискою від 24 квітня 2017 року ОСОБА_2 підтвердив отримання 11 березня 2009 року від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 15 000 Євро (еквівалент 18 903 доларів США) в безпроцентну позику на купівлю двокімнатної квартири АДРЕСА_1 для своєї сім`ї, із зобов`язанням повернути позику на першу вимогу

ОСОБА_1

26 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 із претензією-вимогою про повернення грошової позики в сумі 15 000 Євро (еквівалент 18 903 доларів США) зазначивши, що вказана сума коштів отримана останніми 11 березня 2009 року для придбання житла.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2017 року у справі № 251/4502/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2018 року, позов ОСОБА_3 до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Поділено майно, що належить сторонам на праві спільної власності шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту, в редакції на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ОСОБА_2 у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання квартири АДРЕСА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за цим договором позики.

Також апеляційний суд правильно виходив з того, що за час перебування в шлюбі із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не надавав будь-яких розписок

ОСОБА_1 про отримання від неї грошей у борг для придбання квартири,

а договір позики укладений між сторонами після розірвання шлюбу між відповідачами та через 8 років після придбання квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 , отримавши від позивача кошти, на наступний день уклав договір купівлі-продажу квартири, не впливають на правильність висновків апеляційного суду, який врахував, що за договором купівлі-продажу квартири, який посвідчено нотаріально, продаж квартири здійснено 6 500 грн, тому відсутні підстави вважати, що кошти, отримані ОСОБА_2 в позику від ОСОБА_1 11 березня 2009 року в розмірі 15 000 євро, витрачені на придбання квартири в інтересах сім`ї.

Посилання заявника про те, що ОСОБА_3 не пояснила походження коштів, які витрачені на придбання квартири, та не надала доказів використання ОСОБА_2 позичених коштів на власні потреби не звільняє позивача від обов`язку доводити факт укладення позичальником договору позики в інтересах сім`ї та витрачання отриманих на підставі цього правочину коштів в інтересах сім`ї, що у даному випадку, як встановлено апеляційним судом, не підтверджено належними і допустимими доказами.

Інші доводи касаційної скарги, зокрема про неврахування судами попередніх інстанцій попереднього договору про намір укласти договір купівлі-продажу квартири та розписок ОСОБА_9 і ОСОБА_6 , зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на переоцінку цих доказів і встановлення нових обставин, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, оскарженого судового рішення апеляційного суду без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта