Справа № 473/2685/20
РІШЕННЯ

іменем України

"17" листопада 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі Гавриловій І.С.

За участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

встановив

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , укладений 28 березня 2013 року ним з відповідачем - дійсним; визнати за ним право власності на житловий будинок що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_2 є власником вказаного житлового будинку. 28.03.2013 року він уклав з відповідачем договір купівлі-продажу житлового будинку в письмовій формі, проте останній відмовився від нотаріального посвідчення як під час укладення договору, так і після цього.

На сьогоднішній день позивач мешкає разом зі своєю сім`єю у вказаному будинку, сплачує комунальні послугу та користується земельною ділянкою, однак позбавлений можливості оформити право власності на вказаний будинок, оскільки місце знаходження відповідача йому невідоме.

Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року було відкрито провадження та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України.

Заслухавши позивача, перевіривши наведені в заяві доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 28.03.2013 року між ОСОБА_1 , як покупцем та ОСОБА_2 , як продавцем укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 належний йому житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 за 32 000 грн., що належить ОСОБА_2 згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2009 року.

Згідно письмових розписок від 21.02.2013 року та 28.03.2013 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти в розмірі 32000 грн. та зобов`язався оформити вказаний договір в нотаріальному порядку до липня 2013 року, однак, до цього часу договір купівлі продажу нотаріально не посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Підставою неможливості нотаріально посвідчити договорі купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 зазначає, що йому невідомо місце знаходження відповідача ОСОБА_2 . При цьому в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява сина відповідача ОСОБА_3 , який зазначає його місце знаходження та номер телефону.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме тимчасової неможливості здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу у зв`язку із тим, що місце проживання ОСОБА_2 на сьогоднішній день невідомо, хоча його син ОСОБА_3 в своїй нотаріальній заяві до суду зазначає місце знаходження свого батька та номер його телефону, суд приходить до висновку, що факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину не знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Також за таких обставин не можна вважати, що втрачена можливість з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 року у справі за № 6-1288цс17.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що визнання в судовому порядку дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку суперечить вимогам діючого законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 4,14,81,223,280,281,259,263,265,273 ЦПК України, суд

ухвалив

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя М.М. Ротар