Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 415/4462/18

провадження № 61-6871св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та її адвоката Приходька Євгена Володимировича на постанову Луганського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Дронської І. О., Карташова О. Ю., Яреська А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням рішення суду.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10 липня 2014 року, постановленим у справі № 415/2724/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Кредитна спілка «Надія», Кредитна спілка «Компаньон», про стягнення боргу, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 316,35 грн.

02 вересня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції (далі - ВДВС Лисичанського МУЮ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2/415/1301/14, виданого Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 15 316, 35 грн.

Позивач зазначив, що відповідач рішення суду не виконує, жодних грошових коштів на сплату заборгованості йому не надходило, тому він має право на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат за весь час невиконання судового рішення.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути із

ОСОБА_2 три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати за весь час невиконання судового рішення у розмірі 14 941,61 грн, а також моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано до суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, наслідки залишення позовних вимог в цій частині без розгляду судом роз`яснені та позивачу зрозумілі.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних та інфляційні втрати на загальну суму 14 941, 61 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачем не виконується судове рішення про стягнення з неї суми боргу, тому на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на неї покладається відповідальність за порушення грошового зобов`язання, зокрема вона зобов`язана сплатити інфляцію за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

При цьому судом визначено, що період, за який підлягають стягненню грошові кошти, слід відраховувати з дати ухвалення судового рішення, яке не виконується, по дату, на яку встановлено борг, а саме з 10 липня 2014 року по 08 червня 2018 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Луганського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості за зобов`язаннями за договорами кредиту та позики, при цьому відсутня заборона на нарахування відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування останнім грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Скаржником ОСОБА_2 не доведено наявність підстав для самовідводу судді Лисичанського міського суду Луганської області Фастовця В. М.

Крім того, оскільки справа є малозначною, призначена судом першої інстанції до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, тому розгляд цієї справи судом першої інстанції без повідомлення сторін не є порушенням норм процесуального права.

Скаржником не спростовані доводи позивача, що зазначений у позовній заяві індекс є індексом м. Лисичанська, а також зазначення старої назви вулиці, яку перейменовано, перешкоджало доставці поштових відправлень за потрібною адресою.

Короткий зміст вимог касаційних скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та її адвокат Приходько Є. В. просять скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом з пропуском строку позовної давності, проте судом проігноровано строки позовної давності.

Крім того, не застосовано до спірних правовідносин положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості за зобов`язаннями за кредитними договорами та договорами позики.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що касаційна скарга ОСОБА_2 та її адвоката Приходька Є. В. не обґрунтована, а постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

03 червня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10 липня 2014 року, яке набрало законної сили, ухваленим у справі № 415/2724/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Кредитна спілка «Надія», Кредитна спілка «Компаньойн», про стягнення суми боргу, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15 072, 75 грн та судовий збір в сумі 243, 60 грн, а всього 15 316, 35 грн.

02 вересня 2014 року постановою старшого державного виконавця Брильова А. В. ВДВС Лисичанського МУЮ відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/415/1301/14, виданого 21 серпня 2014 року Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 15 316,35 грн.

Згідно з листом Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі - Лисичанський МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області) від 08 червня 2018 року зобов'язання згідно з виконавчим документом боржником не виконується, борг станом на 08 червня 2018 року складає 15 316,35 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).

Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини першої статті 274 ЦПК України передбачено, що малозначні справи розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (частина п`ята статті 279 ЦПК України).

У частині другій статті 128 ЦПК України зазначено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Отже, лише у разі відсутності відповідача в місці проживання та отримання будь-ким з повнолітніх членів його сім`ї, які проживають разом з ним, судової повістки або судового повідомлення вважається, що відповідач повідомлений належним чином про вчинення процесуальної дії.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, дійшовши висновку, що справа є малозначною, призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

При цьому, на адресу ОСОБА_2 , зазначену в позовній заяві, суд першої інстанції направив поштою рекомендованим листом із повідомленням належним чином завірену копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та розгляд її в порядку спрощеного позовного провадження й додані до неї матеріали позовної заяви (а. с. 13).

Однак, в матеріалах справи міститься поштовий конверт, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернуті до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (а. с. 15-16), а не через відсутність відповідача за місцем проживання.

Таким чином, ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про розгляд цієї справи судом першої інстанції та була позбавлена можливості заявити про застосування спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 376 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на це рішення суду першої інстанції.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) та у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження № 61-19795св18).

У письмових поясненнях до апеляційної скарги представник ОСОБА_2 - адвокат Приходько Є. В. зазначав про те, що судом першої інстанції проігноровано дотримання позивачем строків позовної давності (а. с. 84-88).

Рішення суду повинно бути мотивованим, містити відповіді на всі аргументи, а відповідь на аргумент відповідача, зазначений в апеляційній скарзі, про недотримання позивачем строку позовної давності є суттєвим і впливає на суть спору.

Як зазначено вище, законом не встановлено вимог щодо форми такої заяви сторони.

Проте, апеляційний суд, розглядаючи справу, не надав жодної оцінки аргументу скаржника ОСОБА_2 та її адвоката Приходька Є. В. щодо дотримання позивачем строку позовної давності, що є обов`язком суду та свідчить про неповноту установлених обставин справи в частині позовної давності.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Доводи касаційної скарги про незастосування до спірних правовідносин положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Виходячи зі змісту вказаного положення закону нарахування пені та/або штрафів забороняється лише на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики.

Оскільки у справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення з ОСОБА_2 інфляції та трьох процентів річних, як відповідальності за невиконання судового рішення про стягнення основної суми боргу, яка носить компенсаційний характер, натомість пеня та штраф є складовими неустойки, яка носить штрафний характер, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що на спірні правовідносини положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не розповсюджуються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню

з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її адвоката Приходька Євгена Володимировича задовольнити.

Постанову Луганського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

І. М. Фаловська