КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/17490/18

номер провадження: 22-ц/824/9483/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.М.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника Кабінету Міністрів України - Лазаріді Олени Андріївни та за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Тетяни Миколаївни на рішення Святошинського районного суду міста Києвавід 02 серпня 2019 року у складі судді Сенька М.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 січня 2015 року невстановленими особами вчинено терористичний акт, а саме, артилерійський обстріл, в результаті якого у с.Скелеве смт Луганське Артемівського району Донецької області загинув громадянин України ОСОБА_2 , який був чоловіком позивача ОСОБА_1 . Вказувала, що відповідно до довідки про причину смерті №95 від 24 січня 2015 року причиною смерті ОСОБА_2 є вибухові осколкові поранення грудної клітки з ушкодженням серця. Зазначала, що за фактом вчинення терористичного акта, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 , слідчим відділом 2 управління (з дислокацією у місті Маріуполь Донецької області) Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях проводиться досудове розслідування. Відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001521 від 23 січня 2015 року з правовою кваліфікацією діяння за ч.3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини).

Вказувала, що відсутність відповідного закону, на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів, не може бути перешкодою у захисті її прав. Зазначала, що для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Тому вважає, що внаслідок загибелі її чоловіка вона має право на отримання відшкодування моральної шкоди, яка полягала у незворотніх моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених загибеллю її чоловіка внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням Державою Україна права на життя, гарантованого ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.27 Конституції України.

Зазначала, що вона відчуває душевний біль, згадуючи свого чоловіка та обставини за яких він загинув, що впливає на стан її здоров`я. У зв`язку з цим позивач вимушена була звертатись за медичною допомогою до Психоневрологічного міського диспансеру №4 у місті Києві, де проходила амбулаторне лікування, та їй встановлено психоневрологічне захворювання. Внаслідок смерті чоловіка, яка трапилась на її очах, у неї з`явилось безсоння, постійний нервовий стан, переживання за подальшу долю, тривога, страждання, адаптація до сучасних подій. Вказувала, що її моральні страждання знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю її чоловіка.

Враховуючи характер та обсяг завданих їй моральних страждань, істотних порушень її прав, умисного характеру дій, внаслідок скоєного злочину, а також душевного болю від втрати чоловіка, почуття безпорадності, яке вона відчуває роками через втрату чоловіка та батька їх дитини, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, позивач оцінила розмір спричиненої моральної шкоди в сумі 1 830 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, позивач просила стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 1 830 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті її чоловіка ОСОБА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 1 830 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Кабінету Міністрів України - Лазаріді О.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відсутній вирок в кримінальній справі, який набрав законної сили, стосовно конкретної особи про заподіяння смерті ОСОБА_2 . Вказує, що посилання позивача на внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та здійснення досудового розслідування по факту загибелі чоловіка позивача внаслідок терористичного акту, є безпідставними, оскільки до вказаного реєстру вносяться відомості про попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а досудове слідство щодо загибелі ОСОБА_2 триває, тому на даному етапі не доведені обставини кримінального правопорушення.

Вказує, що судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненою моральною шкодою позивачу. Зазначає, що на даний час відсутній закон, який передбачає в Державному бюджеті України бюджетні призначення для відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Також не встановлено державний орган, на який покладено обов`язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Зазначає, що Кабінет Міністрів України не здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди з Держави України саме в особі Кабінету Міністрів України.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Державної казначейської служби України - Тимофєєва Т.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що приписами ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом. Натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізації наслідків терористичної діяльності, тобто протидії терористичному акту. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази про осіб, якими була завдана шкода, не встановлено факту наявності причинно - наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненою позивачу шкодою. Зазначає, що відповідно до змісту ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання відшкодування шкоди поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Однак на даний час не прийнято спеціальний закон, який би визначив механізм відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Крім того, вказує, що обов`язковою умовою застосування вказаної норми закону є наявність вироку суду в кримінальному провадженні по факту скоєння терористичного акту, який набрав законної сили, проте такий вирок відсутній.

Також вказує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а тому безспірне списання коштів державного бюджету на відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, буде нецільовим використанням бюджетних коштів.

Зазначає, що в матеріалах справ відсутні докази про протиправність дій відповідачів та наявність їх вини, внаслідок чого порушено право позивача. Позивач не надала доказів наявності причинно - наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та їх вини в її заподіянні.

Представник позивача - адвокат Тарасенко О.В. подав відзив на апеляційну скаргу представника Кабінету Міністрів України, в якому вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків суду про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача. Просить апеляційну скаргу представника Кабінету Міністрів України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, є завдання такої шкоди на території антитерористичної операції та внаслідок антитерористичної операції. Позивачем доведено, що її чоловік ОСОБА_2 загинув внаслідок отримання вибухових травм під час артобстрілу в с.Скелеве смт Луганське Артемівського району Донецької області, що є тимчасово окупованою територією. Тому суд дійшов висновку, що відсутність на національному рівні закону, на підставі якого передбачається процедура виплати компенсації моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів не може бути перешкодою у захисті права позивача на отримання відшкодування їй моральної шкоди від держави.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру її немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), стану її здоров`я, тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках. Враховуючи вимоги об`єктивності, розумності й справедливості, суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1 830 000 грн 00 коп.

Однак з наведеними висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , 14 березня 1974 року, був чоловіком позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 11 листопада 1995 року (а.с.19).

22 січня 2015 року невстановленими особами у с. Скелеве смт Луганське Артемівського району Донецької області було здійснено терористичний акт (артилерійський обстріл), в результаті якого загинув ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки про причини смерті №93 від 24 січня 2015 року причиною смерті ОСОБА_2 стали осколкові поранення грудної клітки з ушкодженням серця (а.с.21).

Факт смерті ОСОБА_2 22 січня 2015 року в Донецькій області підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с.20).

За вказаним фактом 23 січня 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001521 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини), зокрема, що 22 січня 2015 року, у денний час, внаслідок артилерійського обстрілу у с. Скелеве смт Луганське Артемівського району Донецької області вбито ОСОБА_2 , який мешкає у АДРЕСА_1 (а.с.28).

22 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях із заявою про кримінальне правопорушення з приводу того, що 22 січня 2015 року приблизно о 14 год 00 хв. під час проведення антитерористичної операції (військових дій) у с. Скелеве смт Луганське Артемівського району Донецької області було вбито її чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 22).

Зазначену заяву долучено до матеріалів кримінального провадження №0001521, що перебуває у провадженні слідчого відділу 2-го управління Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, що підтверджується листом від 13 квітня 2018 року (а.с.23).

Позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , перемістилась за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою № 10557 від 20 жовтня 2016 року (а.с.51).

Як вбачається з медичної карти амбулаторного хворого №07344 від 29 березня 2018 року, ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Київського міського психоневрологічного диспансеру №4 із скаргами на тривогу, постійний нервовий стан, періодичне безсоння після психотравмуючої ситуації - смерть чоловіка внаслідок обстрілу, яка трапилась на її очах. Позивачу встановлено діагноз: змішаний тривожно-депресивний розлад та призначено лікування (а.с.36-56).

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який законом передбачене таке покарання. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили: a) для захисту будь-якої особи від незаконного насильства; b) для здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою; c) при вчиненні правомірних дій для придушення заворушення або повстання» (далі - Конвенція).

Зобов`язання за ст.2 Конвенції із забезпечення захисту життя означає, що навіть у складних, з точки зору безпеки, умовах, мають бути вжиті всі необхідні заходи для проведення ефективного, незалежного розслідування стверджуваних порушень права на життя (рішення ЄСПЛ «Аль - Скейні та інші проти Сполученого Королівства» (заява №55721/07) від 07 липня 2011 року).

Основний принцип сучасного міжнародного гуманітарного права закріплено в Женевських конвенціях 1949 року, в яких зазначено, що війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених тощо забороняється.

За основу у Женевських конвенціях береться принцип поваги до людської особистості та людської гідності.

Конвенціями висуваються вимоги про те, що: осіб, які не беруть безпосередньої участі у воєнних діях, а також осіб, недієздатних внаслідок хвороби, поранення, взяття у полон чи внаслідок іншої причини, - потрібно поважати, надавати захист від наслідків війни, а також усім, то потребує, надавати необхідну допомогу чи необхідний догляд.

Окрім цього, сторони, які беруть участь у конфлікті, зобов`язані утримуватися від нападу на цивільне населення та цивільні об`єкти, а також вести свої воєнні операції відповідно до загальновизнаних правил та законів гуманності.

Статтею 4 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв збройних конфліктів не міжнародного характеру (протокол ІІ) від 08 червня 1977 року, визначено основні гарантії захисту таких осіб:

Усі особи, які не беруть безпосередньої участі або припинили брати участь у воєнних діях незалежно від того, обмежена їх свобода чи ні, мають право на повагу до своєї особистості, своєї честі, своїх переконань та своїх релігійних обрядів. За всіх обставин з ними поводяться гуманно без будь - якого несприятливого розрізнення. Заборонено видавати наказ не залишати нікого в живих.

Без шкоди для загальних положень, зазначених вище, заборонено та будуть залишатися забороненими в будь - який час і в будь - якому місці такі дії щодо осіб, зазначених у пункті першому: а) посягання на життя, здоров`я, фізичний і психічний стан осіб, зокрема, вбивство, а також таке жорстоке поводження, як катування, каліцтво чи будь - які форми тілесних покарань.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди закріплено, зокрема, в ст.56 Конституції України та Кодексі цивільного захисту України.

Так, п.6 ч.1 ст.21 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Частиною 1 ст.84 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що постраждалий внаслідок надзвичайної ситуації - це особа, якій заподіяно моральну, фізичну або матеріальну шкоду внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків.

Згідно з ч.2 ст.84 Кодексу цивільного захисту України заходи соціального захисту та з відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації включають: 1) надання (виплату) матеріальної допомоги (компенсації); 2) забезпечення житлом; 3) надання медичної та психологічної допомоги; 4) надання гуманітарної допомоги; 5) надання інших видів допомоги.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України.

Так, ч.2 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 22 січня 2015 року невстановленими особами вчинено терористичний акт, а саме, артилерійський обстріл, в результаті якого у с.Скелеве смт Луганське Артемівського району Донецької області загинув її чоловік ОСОБА_2 .

Для позначення подій, які відбуваються у Донецькій та Луганській областях, свого часу був обраний шлях визнання їх терористичними діями, а діяльність щодо забезпечення миру і повернення контролю над непідконтрольними територіями як антитерористичну операцію.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно з якою антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Відповідно до ст.1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму.

Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно до ст.3 вказаного Закону боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки, в тому числі, осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275 затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. У перелік зазначених населених пунктів включено смт Луганське Артемівського району Донецької області.

Положеннями ч.1 ст.13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному ч.2 ст.12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу без вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/8302/16-ц, в постанові від 11 липня 2018 року у справі №219/11736/16-ц та постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 227/6023/15-ц.

Тому твердження відповідачів про відсутність складу цивільного правопорушення є безпідставними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що факт загибелі чоловіка позивача - ОСОБА_2 внаслідок отримання вибухових травм під час артилерійського обстрілу 22 січня 2015 року у с.Скелеве смт Луганське Артемівського району Донецької області, що є тимчасово окупованою територією, а також факт наявності душевних страждань позивача, яких вона зазначала у зв`язку зі смертю чоловіка за цих обставин, підтверджується матеріалами справи.

Отже, установивши, що загибель чоловіка позивача - ОСОБА_2 внаслідок артилерійського обстрілу під час проведення антитерористичної операції спричинила позивачу моральні страждання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої внаслідок смерті її чоловіка, з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку. Вказаний висновок суду відповідає наведеним вище вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи представників відповідачів в апеляційних скаргах про те, що Законом України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування громадянам шкоди, заподіяної лише терористичним актом, а не в результаті антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної операції; що позивачем не надано доказів того, що внаслідок незаконних дій відповідачів їй завдано моральну шкоду, тобто, позивачем не доведено протиправність діяння, вину та причинний зв`язок між діянням та шкодою, а також те, що Кабінет Міністрів України та Державна казначейська служба України є неналежними відповідачами у справі, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ч.4 ст.58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Відповідно до ч. 2 ст.30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Отже, згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб`єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є лише суб`єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами, саме Кабінет Міністрів України є належним відповідачем у справі як представник Держави Україна згідно з особливостями процесуального представництва держави як сторони у справі та характером спірних правовідносин.

Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц.

Разом з тим, відповідно до ст.43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

Відповідно до пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03 жовтня 2001 року не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Саме тому співвідповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, підстав вважати, що коло відповідачів у даній справі є неналежним, не вбачається.

За змістом ст.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за ст.1 включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (SARGSYAN v. AZERBAIJAN, № 23656/94, § 129, ЄСПЛ, від 16 червня 2015 року).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст. 1 Конвенції.

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок та особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення.

Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

Доводи апеляційних скарг про відсутність спеціального закону, який би визначав порядок компенсації шкоди, завданої внаслідок терористичного акту, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки відсутність такого закону не може позбавляти позивача гарантій захисту її прав на підставі норм міжнародного права, Конституції України, що мають пряму дію, та загальних правил щодо відшкодування шкоди, передбачених цивільним законодавством України.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 14 січня 2011 року за заявами №23759/03 та №37943/06 у справі «Щокін проти України», відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачають можливість вирішення такого вагомого фінансового питання, порушує вимоги «якості закону», передбаченого Конвенцією та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

У пункті 82 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст.13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.

Отже, відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Іншими словами, відсутність відповідного «процедурного» закону не може бути перешкодою у захисті прав позивачів щодо отримання відшкодування моральної шкоди від держави.

Посилання представників відповідачів в апеляційних скаргах на відсутність вироку суду, який набрав законної сили, про визнання винних осіб у вчиненні терористичного акту, а тому вважають, що відсутні підстави для задоволенню позову, є неспроможними, оскільки, виходячи з системного аналізу ст.ст.1, 11, та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст.19 цього Закону.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/19694/15-ц (провадження № 6-5090св18).

Як вбачається з матеріалів справи досудове розслідування щодо факту загибелі ОСОБА_2 з 2015 року триває до цього часу, висновки слідчих органів щодо кваліфікації злочину та причин настання трагічних наслідків не змінилися. Посилання представника Кабінету Міністрів України на те, що досудове слідство триває, свідчать лише, що мають місце порушення процесуального зобов`язання держави за ст.2 Конвенції з проведення адекватного та ефективного розслідування обставин загибелі чоловіка позивача, а не про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої його смертю.

Доводи апеляційних скарг про те, що у Державному бюджеті не передбачені видатки на відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, відсутність бюджетних коштів не є підставою для відмови у задоволенні позову до держави про відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди у сумі 1 830 000 грн 00 коп. з таких підстав.

Зі змісту позову вбачається, що оцінюючи розмір моральної шкоди, позивач посилалась на те, що Європейським судом з прав людини у аналогічних спорах були задоволені вимоги заявників та встановлено розмір компенсації моральної шкоди в середньому 60 000 євро за загибель однієї особи, що на день подання нею позову згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 1 830 000 грн 00 коп.Зокрема, позивач посилалась на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хачукаєви проти Росії» (23/04/2009), у справі «Сагаєва і інші проти Росії» (08/12/2015), у справі «Ісламова проти Росії» (30/04/2015) та у справі «Султигов і інші проти Росії» (09/10/2014).

Однак апеляційний суд ці доводи позивача не приймає до уваги з таких підстав.

Так, відповідно до ст.41 Розділу ІІ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

У даному випадку позивач помилково ототожнює поняття моральної шкоди та поняття справедливої сатисфакції, які за своїм правовим змістом є різними. Зокрема, поняття справедливої сатисфакції міститься у ст.41 Розділу ІІ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який врегульовує питання організації і діяльності Європейського суду з прав людини, тобто є його внутрішньою процедурною нормою. При цьому колегія суддів виходить з того, що поняття справедливої сатисфакції, вжите у ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є значно ширшим, ніж поняття моральної шкоди, вжите у законодавстві України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» зазначено, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Колегія суддів враховує, що чинне законодавство України не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач зазнала моральних втрат і душевних страждань, відчувала тривалі моральні переживання, у зв`язку зі смертю свого чоловіка, порушення нормальних життєвих зв`язків, відповідно, порушення сталих стосунків з оточуючими людьми, тяжкість вимушених змін у житті, що не могло не відобразитися у погіршенні її стану здоров`я.

З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000 000 грн 00 коп., що є належним способом відновлення її прав, а тому рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди підлягає зміні.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦК України наведених вище вимог закону належним чином не врахував, внаслідок чого помилково визначив розмір моральної шкоди у розмірі 1 830 000 грн 00 коп.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи в частині стягнення моральної шкоди, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині та стягнення на користь ОСОБА_1 1 000 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Кабінету Міністрів України - Лазаріді Олени Андріївни та апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Тетяни Миколаївни, задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 серпня 2019 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон) грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: