ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3479/20 Справа № 212/9511/19 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/9511/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Покровська районна у місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 нарішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року, яке ухвалено суддею Дехтою Р.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 липня 2008 року позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Власником іншої 1/2 частини зазначеної квартири є ОСОБА_3 - чоловік ОСОБА_2 , який помер через місяць після дружини - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дітей та інших родичів, які могли б претендувати на спадщину після смерті ОСОБА_3 немає.

Позивач є племінником та єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , через раптову смерть, не встиг розпорядитися належною йому частиною квартири, хоча мав намір це зробити. ОСОБА_1 зазначив, що з часу набуття права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 він законно, постійно, добросовісно, безперервно та відкрито користується житлом, в тому числі й часткою, що за життя належала ОСОБА_3 , вже більше ніж 10 років поспіль, утримує її та сплачує комунальні платежі, здійснює ремонт квартири тощо.

Дізнавшись про відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_3 позивач вважає, що є підстави визнання за ним права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка за життя належала покійному ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка за життя належала покійному ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування судом першої інстанції відсутності інших осіб, які б мали право претендувати на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка за життя належала покійному ОСОБА_3 , тоді як він вже більше 10 років відкрито користується цією квартирою та вважає її своєю власністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 11 жовтня 1995 року, виданого органом приватизації Управління ЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які перебували у шлюбі з 19 грудня 1986 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану КМУЮ Дніпропетровської області складено актовий запис № 780.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану КМУЮ Дніпропетровської області складено актовий запис №1077.

Згідно відомостей відділу місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент смерті були зареєстровані у належній їм квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2008 року, у справі № 2-5643/2008 за позовом ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 12 липня 2008 року, визначено частки померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спільному сумісному майні, а саме в належній їм квартирі АДРЕСА_1 - по 1/2 частині кожному окремо та визначено, що зазначені частки належали кожному з них окремо на час смерті. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час розгляду справи № 2-5643/2008 було встановлено, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною тіткою позивача ОСОБА_1 і зазначений факт було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2008 року у справі № 2о/179/2008 року (за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданого КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», станом на 25 березня 2009 року, ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .

Спір виник з приводу визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала за життя ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, а володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, однак позивач ОСОБА_1 вселився у квартиру АДРЕСА_1 ,як власник її 1/2 частини, достеменно знав власника спірного майна, що за своєю суттю виключає можливість застосування у даному випадку приписів ст. 344 ЦК України, оскільки у даного майна був і є титульний власник та він був відомий позивачу на момент заволодіння спірним майном.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду правильним, таким, що відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і узгоджується із дослідженими судом доказами.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном, як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Судом першої інстанції інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала у рівних частках на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які перебували у шлюбі з 19 грудня 1986 року та померли у 2006 році, не розпорядившись за життя своєю власністю на випадок смерті.

Право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано за ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2008 року та з цього часу останній користується всією квартирою, оскільки інший співвласник - ОСОБА_3 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Позивач зазначає, що з 2008 року добросовісно та відкрито володіє належною ОСОБА_3 за життя частиною у вищевказаній квартирі, оскільки спадкоємці за законом та за заповітом, які прийняли спадщину після смерті останнього відсутні.

Разом з тим, згідно статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний або ж повинен був знати про наявність у органа місцевого самоврядування права претендувати на спірну частину квартири, а отже знав, що заволодів чужою річчю, тому його володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: