ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/875/20 Справа № 194/771/17 Суддя у 1-й інстанції - Солодовник І. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , третя особа: Головного управління Державної служби з питань праці у Дніпропетровській області про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав

за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, третьої особи про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав, в якій зазначає, що 01.07.2016 року між нею та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, у відповідності до умов якого вона була прийнята на роботу в якості продавця та зобов`язана була виконувати реалізацію товару. Фактично вона працювала у належних відповідачу магазинах «Форум» та « ОСОБА_3 » в м. Тернівка Дніпропетровської області, де була продавцем продовольчих та господарських товарів. Позивач зазначає, що в трудовому договорі між нею та відповідачем не зазначено розмір її заробітної плати. В період її роботи відповідач повинен був сплачувати їй заробітну плату не нижче встановленої в державі мінімальної заробітної плати. Проте, з моменту її влаштування на роботу до ФОП ОСОБА_2 він жодного разу не виплатив їй, встановленої законом та укладеним між ними договором, заробітної плати, посилаючись на різні надумані причини. На всі її звернення з приводу виплати заробітної плати відповідач постійно обіцяв це зробити у майбутньому, але фактично своїх обов`язків щодо оплати її праці не виконав жодного разу. 09.06.2017 року вона направила на адресу відповідача заяву про своє звільнення з роботи на підставах, встановлених ч. 3 ст.38 КЗпП України (у зв`язку із невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового говору). Її заяву відповідач отримав особисто 16.06.2017 року, проте жодних дій, направлених на розірвання укладеного між ними трудового договору від 01.07.2016 року відповідач не вчинив, фактично проігнорувавши її заяву про звільнення. Крім того, відповідач фактичного розрахунку по заробітній платі із нею не здійснив до цього часу, а тому позивач вважає, що вказаними діями грубо порушено її трудові права і спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона відчувала матеріальних труднощів у зв`язку із невиплатою заробітної плати, відсутністю грошей, було порушено її звиклий спосіб життя, вона була вимушена звертатися до відповідача з приводу виплати грошей, що принижувало її людську гідність, вона переживала з цього приводу, знаходилася у постійному стресі, у зв`язку з чим, захворіла на нервове захворювання.

Враховуючи вище викладене просила розірвати укладений між нею та відповідачем 01.07.2016 року трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю за ч. 3 ст.38 КЗпП України (у зв`язку із невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) з 09.06.2017 року, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в сумі 9600 грн., заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2016 року по 09.06.2017 року в сумі 24946,03 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2017 року по 14.08.2017 року в сумі 7563,40 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3200 грн. та 10000 грн. в рахунок спричиненої їй моральної шкоди (том 1 а.с. 2-5,26,18-182).

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2016 року по 01.06.2017 року включно в сумі 24946 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот сорок шість) грн. 03 коп. з урахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2017 року по 14.08.2017 року в розмірі 7563 (сім тисяч п`ятсот шістдесят три) грн. 40 коп..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1687 (одна тисяча шістот вісімдесят сім) грн. 84 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено (том 2 а.с.221-232).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, ненадання належної оцінки доказам, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (том 2 а.с.238-242).

Фактично апелянт оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, а тому апеляційний суд переглядає справу саме в цих межах.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в частині, яка оскаржується в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 за трудовим договором з 01.07.2016 року працювала у відповідача 5 днів щотижня, вихідні дні субота, неділя, що також підтверджується поясненнями сторін та свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

З табелів обліку робочого часу, долучених відповідачем до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 за період роботи з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року працювала на умовах повного робочого дня по 8 годин, за період з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року на умовах неповного робочого дня по 4 години на день. Крім того, з табелів обліку робочого часу за травень 2017 року та червень 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 відпрацювала по 4 години на день 29.05.2017 року, 30.05.2017 року та 01.06.2017 року, що не оспорюється сторонами. З 02.06.2017 року по 05.06.2017 року зазначено прогули (т. 1 а.с. 43-54, 134-145).

Відповідно до наказу (розпорядження) № 14 від 06.06.2017 року позивач ОСОБА_1 звільнена з посади продавця згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин у зв`язку з неявкою на роботу та невиконання своїх обов`язків з 02.06.2017 року по 05.06.2017 року (т. 1 а.с. 68).

Згідно з актом від 06.06.2017 року, складеним за участю ФОП ОСОБА_2 та продавця магазину «Форум» ОСОБА_4 , продавець ОСОБА_1 відмовилась від надання пояснень щодо не виходу на роботу 02.06.2017 року та 03.06.2017 року та підпису в розпорядженні про її звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 71).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 не була на роботі з 02.06.2017 року по 05.06.2017 року (т. 1 а.с. 75). Дана обставина відсутності позивача на роботі в зазначений період також підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_4 , наданими у судовому засіданні та свідченнями самої ОСОБА_1 , яка зазначила, що не вийшла на роботу з 30.05.2017 року по 08.06.2017 року з поважної причини, а саме: у зв`язку з хворобою, проте, належних доказів про відсутність її на роботі та перебування на лікарняному у зв`язку з хворобою за вказаний період до суду не надала.

ОСОБА_1 09.06.2017 року надіслала письмову заяву фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 про звільнення її за власним бажанням з 09.06.2017 року відповідно до ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Вищезазначена заява отримана ОСОБА_2 16.06.2017 року про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за № 990 (т. 1 а.с. 13, 17).

Згідно з заявою ОСОБА_7 від 19.07.2017 року надісланою відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення від 19.07.2017 року та описом вкладення, позивач просила направити поштою, на адресу її проживання, копію наказу про її звільнення з роботи, довідку про розмір заборгованості по заробітній платі та довідку про середньоденний заробіток (т. 1 а.с. 14, 15).

Судом встановлено, що згідно з умовами трудового договору від 01.07.2016 року та діючого законодавства про працю, відповідач повинен нараховувати позивачу заробітну плату в розмірі не меншому розміру мінімальної заробітної плати, отже, виходячи з цього, сума компенсації за 22 дні невикористаної щорічної основної відпустки становить 1687,84 грн., виходячи з наступного розрахунку: 76,72 грн. х 22 дні невикористаної відпустки.

Судом встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнала моральних страждань через не виплату їй заробітної плати, у зв`язку з чим, було порушено звиклий спосіб її життя, що призвело до матеріальних труднощів позивача, постійного стресу з цього приводу та переживань, що могло завдати позивачу моральну шкоду, про що свідчать звернення позивача до лікаря психіатра з приводу перебування її у постійному стресі, у зв`язку з нервовим захворюванням (т. 1 а.с. 11-12)

Задовольняючи часткового позовні вимоги та стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію за невикористану відпустку та моральну шкоду, суд 1 інстанції виходив з того, що ці вимоги є доведеними та обґрунтованими.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Згідно з ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

За трудовим договором, укладеним 01.07.2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , сторони дійшли згоди про те, що згідно з п.п. 4, 5 трудового договору час виконуваних робіт встановлюється згідно з графіком та становитиме не більше 40 годин на тиждень, вихідні надаються згідно з графіком, але не менше 2 днів на тиждень (том 1 а.с. 6).

Відповідно до п. 3 трудового договору від 01.07.2016 року розмір оплати праці на місяць продавцю ОСОБА_1 не встановлено, проте, трудовим договором визначено, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до п. 4 вказаного трудового договору, час виконання робіт установлюється згідно з графіком. При розподілі робочого дня на частини зазначається тривалість кожної із частин та перерва між ними. Розподіл робочого дня можливий і в ході виконання трудового договору, про що складається відповідне доповнення до цього договору (том 1 а.с. 6).

Згідно з табелями обліку робочого часу, наданих до суду відповідачем, видно, що ОСОБА_1 працювала продавцем у ФОП ОСОБА_2 з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року на умовах 8 годинного робочого дня (том 1 а.с. 43-48, 134-145), за що їй нараховувалась заробітна плата в розмірі мінімальної заробітної плати 1460 грн. на місяць, яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», та з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 1600 грн., яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», що також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 та форми ОК-7 (том 1 а.с. 7, 70). Дана обставина, саме нарахування позивачці мінімального розміру заробітної плати за вищезазначений період підтверджується таблицями 6 про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам до додатку 4 Порядку формування та подання страхувальниками звіту сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (том 1 а.с. 56-65, том 2 а.с. 55-88).

Згідно з табелями обліку робочого часу, наданих до суду відповідачем, видно, що з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року включно ОСОБА_1 працювала продавцем у ФОП ОСОБА_2 на умовах не повного робочого дня, а саме по 4 години на день (том 1 а.с. 43-54, 134-145), у зв`язку з чим, ФОП ОСОБА_2 нараховувалась продавцю ОСОБА_1 заробітна плата в розмірі 1600 грн., що складає 1/2 від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», яка визначена законом у розмірі 3200 грн., що також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 та форми ОК-7 (том 1 а.с. 7, 70), таблицями 6 про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам до додатку 4 Порядку формування та подання страхувальниками звіту сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (том 1 а.с. 61-66) та податковими розрахунками форми 1-ДФ за 1 та 2 квартали 2017 року (том 1 а.с. 72-74, том 2 а.с. 51-54).

Згідно з ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.

У відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» за період з 01.07.2016 року по 30.11.2016 року - 1450 грн. на місяць, з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року - 1600 грн. на місяць, Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.01.2017 року по 01.06.2017 року (без урахування днів прогулів) - 3200 грн. на місяць, становить з 01.07.2016 року по 01.06.2017 року у розмірі 25010 грн. = з липень - листопад 2016 року (1450*5) + грудень 2016 року (1600) + січень - травень 2017 року (3200*5) +160 (01.06.2017 року (3200/20 робочих днів).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено те, що позивачу не виплачувалась заробітна плата. Посилання ж апелянта на те, що суд 1 інстанції не прийняв до уваги те, що він надавав в якості доказів податкові розрахунки сум нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку; звіт щодо сум нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не свідчать про те, що позивачу ОСОБА_1 належним чином виплачувалась заробітна плата.

Кодексом Законів про працю України, Законом України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості, які свідчать про виплату зарплати.

Доводи апелянта з приводу того, що підстави для стягнення з ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні, оскільки позивач з 30.05.2017 р. не виходила на роботу та до нього вимоги про повний розрахунок не пред`являла - є безпідставними з огляду на таке.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, проведення повного розрахунку із працівником в день його звільнення є обов`язком роботодавця, а посилання на те, що позивач не пред`являла такої вимоги не звільняє від відповідальності та проведення повного розрахунку у день звільнення працівника.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції правильно визначився з розміром на відшкодування моральної шкоди. Сам факт спору при звільнені, а також затримки виплат при звільнені несе в собі негативний вплив на моральний та фізичний стан позивача.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки не спростовуються належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції, так як не впливають на законність прийнятого рішення.

Отже, постановлене судом першої інстанції рішення є законним і обґрунтованим, норми матеріального і процесуального права при розгляді справи застосовані вірно.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: