ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9502/20 Справа № 205/4721/20 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У липні 2020 року АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказували, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13 березня 2006 року банк надав відповідачу кредит у розмірі 1 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 31 березня 2020 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 124 306 грн.15 коп.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з відповідача 124 306 грн. 15 коп., яка складається з наступного: 3 772 грн. 03 коп. - заборгованість за тілом кредита; 112 138 грн. 59 коп. - заборгованість за відсотками, 2 000 грн. - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 5 895 грн.53 коп. та судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 13 березня 2006 року в розмірі 3 772,03 грн. та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що в анкеті-заяві від 21 листопада 2007 року визначено розмір відсоткової ставки 36% річних за користування кредитом, довідка про умови кредитування, підписана відповідачем також містить зазначення процентної ставки 3 % на місяць; відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними; з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами з 21 листопада 2007 року.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга АТ КБ ПриватБанк на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.25-36).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, станом на 31 березня 2020 року, склала 124306,15 грн., з яких: 3772,03 грн. заборгованість за кредитом; 112138,59 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2000,00 грн. пеня; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 5895,53 грн. штраф (процентна) складова (а.с. 8-13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користуванням кредитом в розмірі 112 138 грн.59 коп. за період з 29 січня 2008 року по 31 березня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи, а саме: з заяви ОСОБА_1 (а.с.25) вбачається, що сторони погодили кредитний ліміт в розмірі 1 100 грн., базову процентну ставку 36% на місяць із розрахунку 360 днів у році.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка про умови кредитування, підписана відповідачем 21 листопада 2007 року згідно якої базова відсоткова ставка на місяць складає 3%.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, наявні підстави для стягнення з відповідача процентів відповідно до ст.ст. 526,1054 ЦК України, оскільки їх розмір та порядок нарахування передбачені умовами укладеного між сторонами договору, а саме: заявою та довідкою, яку підписано ОСОБА_1 (а.с.25,26).

Разом з тим, розрахунок позивача свідчить про те, що за кредитним договором відбулося збільшення відсоткової ставки з 01 квітня 2015 року до 43,2% річних. Матеріали справи не містять даних щодо повідомлення відповідача про зміну розміру відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент збільшення відсоткової ставки) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 виклав правовий висновок, відповідно до якого у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

У досліджуваних правовідносинах обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства, зокрема статті 1056-1 ЦК України, підтверджується їх змістом, оскільки цією імперативною правовою нормою визначено, що недотримання її вимог має наслідком недійсність правочину.

В оцінці правової природи рішення про збільшення АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Одночасно така дія не передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку, як не передбачено і процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, зокрема, порядок погодження таких умов із позичальником.

Таким чином, актом цивільного законодавства встановлене застосовуване до спірних правовідносин імперативне правило, що не може бути змінене договором сторін, яким врегульовано порядок набрання чинності запроваджуваними банком змінами відсоткової ставки за кредитом у споживчих правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином,як на момент укладення кредитного договору, так і на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил статті 1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Позивач під час розгляду справи не надав доказів та не довів дотримання ним вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, що дає підстави для висновку про недійсність рішення як правочину про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором.

Враховуючи, що банк збільшив відсоткову ставку за кредитним договором в односторонньому порядку, а умовами заяви не передбачено можливість збільшення відсоткової ставки, відсутні докази, які підтверджують повідомлення позичальника про збільшення відсоткової ставки та погодження ним таких умов, колегія суддів вважає, що банк неправомірно нараховував проценти за кредитом за підвищеною відсотковою ставкою.

Оскільки банком не доведено правомірність нарахування збільшених відсотків за кредитним договором, розмір нарахованих та невиплачених відсотків за кредитним договором за період з 01 квітня 2015 року банком не доведений, у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити. Наданий на підтвердження позовних вимог розрахунок заборгованості в частині нарахованих відсотків з 01 квітня 2015 року є необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №127/1673/17 (провадження №61-541св17) та у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №629/737/17 (провадження №61-239св17).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні з відповідача процентів за кредитним договором б/н від 13 березня 2006 року не відповідає нормам матеріального права та підлягає скасуванню з наступним ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк процентів за кредитним договором б/н від 13 березня 2006 року, нарахованих за період по 31 березня 2015 року в розмірі 2 059 грн.06 коп., в частині стягнення процентів, нарахованих за період з 01 квітня 2015 року вимоги банку задоволенню не підлягають.

В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України, зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги,пропорційно до задоволених вимог, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 52 грн.02 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованості по процентам за користування кредитом за кредитним договором б/н від 13 березня 2006 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк () заборгованість по процентам за користування кредитом за кредитним договором б/н від 13 березня 2006 року, нарахованим по 31 березня 2015 року у розмірі 2 059 грн.06 коп.

В задоволенні вимог акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих з 01 квітня 2015 року за кредитним договором б/н від 13 березня 2006 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк () судові витрати у розмірі 52 грн.02 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.