ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/732/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 331400000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката

Дупіряк О.М., представника відповідача

ОСОБА_2 - адвоката Чапаєвої Г.О.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2020 року, постановлене суддею Братасюком В.М. у цивільній справі № 607/13126/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що під час перебування його в шлюбі з останньою було придбане майно, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що ОСОБА_2 , будучи титульним власником частини спірного майна, вважає нерухомість її особистою власністю, просив визнати спільною сумісною власністю сторін у справі квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину цієї квартири; в порядку поділу майна подружжя виділити в йому в особисту приватну власність нежитлове приміщення - комору LXIX загальною площею 2,4 кв. м, залишивши в особистій приватній власності ОСОБА_2 нежитлове приміщення, комору LXVIII загальною площею 2,4 кв. м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

У серпні 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, у якому просила визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю, як таку, що була придбана за її особисті кошти, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину комори LXIX загальною площею 2, 4 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2020 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину цієї квартири. В порядку поділу майна подружжя виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 нежитлове приміщення - комору LXIX загальною площею 2,4 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , залишивши в особистій приватній власності ОСОБА_2 нежитлове приміщення, комору LXVIII загальною площею 2,4 кв. м за цією ж адресою. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 057 грн судового збору.

У задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, вважаючи його немотивованим, прийнятим без встановлення фактичних обставин справи, з порушенням норм матеріального права та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки письмовій розписці, згідно якої нею у ОСОБА_3 позичено 150 000 грн для придбання спірної квартири, а також тій обставині, що згоди на укладення нею договору позики позивач не надавав і позичених коштів не повертав. При цьому, посилається на неврахування судом відповідних правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 27.06.2013 року в справі № 6-55цс13, від 01.07.2015 року в справі № 6-612цс16 та висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 25.04.2018 року в справі № 161/18238/15-ц.

Крім того, стверджує, що мала власні заощадження, які відкладала з отриманої зарплатні та з неофіційних заробітків, і з яких було внесено решту вартості квартири.

На думку апелянта, не відповідає наявним у справі доказам встановлений судом факт наявності в ОСОБА_1 коштів для придбання квартири з посиланням на долучену відповідачем розписку від 05.05.2013 року про позику грошових коштів в сумі 1 100 євро та 1 200 дол. США у його матері ОСОБА_4 , оскільки сам по собі факт наявності такої розписки не є беззаперечним доказом того, що отримані за розпискою кошти були витрачені саме на купівлю квартири. Звертає увагу й на те, що нею не надавалася письмова згода ОСОБА_1 для отримання такої позики.

Крім цього, з урахуванням змісту наданої позивачем розписки, яка не містить інформації щодо обов`язку повернення позичальником отриманих у позику коштів, з приводу чого відповідний правовий висновок викладено Верховним судом України в постанові від 11.11.2015 року в справі № 6-1967цс15, вважає безпідставними висновки суду в частині внесення позивачем для придбання квартири позичених за вищевказаною розпискою коштів.

Вважає, судом безпідставно не з`ясовано справжню правову природу наданої позивачем боргової розписки, і як наслідок - необґрунтовано взято таку до уваги, як доказ наявності у позивача позичених коштів для придбання квартири.

Звертає увагу, що в порушення вимог ст.ст. 89, 265, 382 ЦПК України судом не надано належної правової оцінки представленим нею доказам на спростування презумпції спільності майна подружжя, в тому числі, й довідці про її доходи за місцем роботи.

Безпідставним вважає й взяття судом до уваги заявок, чеків, накладних на придбання будівельних матеріалів, як доказу підтвердження участі позивача в ремонті квартири, без дослідження їх змісту, з якого в свою чергу не представляється можливим встановити, на що були використані вказані будівельні матеріали, та факт використання яких для ремонту спірної квартири нею заперечувався.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 25 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2019 року розірвано (т. 1 а.с. 13, 22-23).

За час перебування в шлюбі подружжям було придбано ряд майна, серед якого:

однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , куплена за ціною 197 000, 00 грн на підставі Договору купівлі-продажу від 08 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2291. Титульним власником квартири зазначено ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 16-18);

комора MLXVIII (нежитлове приміщення загальною площею 2, 4 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 , придбана на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1851, виданого 30.06.2015 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. Титульним власником комори є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 19);

комора LXIX (нежитлове приміщення загальною площею 2, 4 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 , придбана на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1843, виданого 30.06.2015 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. за ціною 7 200, 00 грн. Титульним власником комори є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 20-21).

З 17.04.2006 року до 09.02.2015 року позивач ОСОБА_1 працював на різних посадах у ВАТ "Текстерно" (шаблонника 5-го розряду у віідвлі дизайнерсько-конструкторських розробок тканини і виготовлення шаблонів, начальника майстерні того ж відділу, а з 10.02.2015 року - на посаді дизайнера відділу дизайну ТОВ "Торговий дім "Альтаір", що стверджується наявною в матеріалах справи копією виданої 19.06.2006 року на ім`я позивача трудової книжки НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 41-43).

Загальна сума отриманого ОСОБА_1 за період роботи з 17.04.2006 року до 31.05.2015 року у ВАТ "Текстерно" доходу складає 149 776, 37 грн, що стверджується відповідною довідкою № 109 від 27.03.2019 року (т. 1 а.с. 44).

Зі змісту наявної в матеріалах справи письмової розписки вбачається, що 05.05.2013 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_1 грошову позику в сумі 1 100 євро та 1 200 доларів США на купівлю квартири у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 45).

Відповідач ОСОБА_2 у період з 04.01.2005 року до 01.12.2009 року працювала на посаді зубного лікаря у Тод "Каравелла", а з 04.03.2010 року - на посаді зубного лікаря у ТОВ "Корнер ЛТД", що стверджується наявною в матеріалах справи копією, виданої на її ім`я 04.01.2005 року трудової книжки (т. 1 а.с. 98-99).

За час роботи відповідача у період з лютого 2013 року до липня 2019 року отриманий нею дохід склав всього 112 099, 21 грн, що стверджується відповідною довідкою (т. 1 а.с. 96-97).

Зі змісту долученої відповідачем ОСОБА_2 письмової розписки від 06.05.2013 року вбачається, що нею було отримано в борг від ОСОБА_3 кошти в сумі 150 000 грн для покупки квартири за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 101).

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст. 61 ч. 2 СК України).

Згідно вимог ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловін має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 71 СК України).

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, яке є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира та комори є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , оскільки набуті під час шлюбу та за спільні кошти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що зроблений відповідно до наявних в матеріалах справи доказів та з урахуванням вимог закону.

Встановивши, що для придбання спірного майна були використанні кошти подружжя ОСОБА_2 , які є спільною сумісною власністю, а відповідачем ОСОБА_2 не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту придбання квартири по АДРЕСА_1 за кошти, що є її особистою власністю, як і не доведено факту, що в період набуття спірної квартири у власність, подружжя не жило однією сім`єю та не вело спільного господарства, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що має місце порушення сімейних прав позивача ОСОБА_1 , які підлягають захисту в заявлений ним спосіб.

Також, встановивши, що кожна з придбаних під час шлюбу комор має титульного власника: комора LXIX - ОСОБА_1 , а комора MLXVIII - ОСОБА_2 ; площі обидвох комор є рівними й кожна зі сторін у справі фактично користується зареєстрованими на праві власності коморами, вірними є висновки суду й в частині поділу майна подружжя у вигляді вищевказаних комор шляхом залишення кожної з таких комор у власності осіб, яким вони фактично належать.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині ненадання судом належної правової оцінки наявній у матеріалах справи письмовій розписці, згідно якої нею у ОСОБА_3 позичено 150 000 грн для придбання спірної квартири, а також тій обставині, що згоди на укладення нею договору позики позивач не надавав і позичених коштів не повертав та не врахування при цьому судом відповідних правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 27.06.2013 року в справі № 6-55цс13, від 01.07.2015 року в справі № 6-612цс16 та висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 25.04.2018 року в справі № 161/18238/15-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки договір купівлі-продажу від 08.05.2013 року не містить інформації, що спірна квартира придбана за кошти, що є особистою власністю покупця ОСОБА_2 , а натомість з договору вбачається, що на купівлю даної квартири нотаріусу надавалася письмова заява про згоду чоловіка покупця ОСОБА_1 , що відображено у п. 9.5 договору купівлі-продажу квартири, який підписаний відповідачем ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 17). За умови надання ОСОБА_1 згоди на придбання вищевказаної квартири, слід дійти висновку, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за два дні до придбання квартири договір позики є таким, що укладено в інтересах сім`ї, а гроші, одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності, що повністю узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України. Правовим наслідком укладення такого договору є обов`язок кожного з подружжя повернути позичальнику суми, встановлені договором чи законом, як це передбачено ч. 4 ст. 65 СК України, а не визнання отриманих за договором коштів особистою власністю одного з подружжя, як помилково вважає відповідач. Натомість, інших доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя відповідачем ОСОБА_2 суду не представлено

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині неврахування судом наявності в неї власних заощаджень з отриманої зарплатні та з неофіційних заробітків, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 61 СК України заробітна плата, інші доходи. одержані одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності, а не особистою власністю одного з подружжя.

Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню є й доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині невідповідності наявним у справі доказам встановленого судом факту наявності в ОСОБА_1 коштів для придбання квартири з посиланням на долучену відповідачем розписку від 05.05.2013 року про позику грошових коштів в сумі 1 100 євро та 1 200 дол. США у його матері ОСОБА_4 , оскільки строк між датою складання розписки та датою придбання квартири, що складає три дні та мета позики, зазначена в розписці (для придбання квартири) в сукупністю з тією обставиною, що сума позичених відповідачем коштів за розпискою від 06.05.2013 року не покривала усієї вартості квартири, на думку колегії суддів дають підстави вважати вірними висновки суду в частині використання позичених позивачем коштів для купівлі квартири, в той час як презумпція правомірності вказаного правочину на день розгляду даної справи відповідачем ОСОБА_2 не спростована (рішення суду про визнання за позовом ОСОБА_2 даного правочину з тих чи інших підстав недійсним відсутнє, як і не доведено, що позичені позивачем кошти були використані не в інтересах сім`ї.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині неврахування судом змісту наданої позивачем розписки, яка не містить інформації щодо обов`язку повернення позичальником отриманих у позику коштів, з приводу чого відповідний правовий висновок викладено Верховним судом України в постанові від 11.11.2015 року в справі № 6-1967цс15, й у зв`язку з цим - безпідставності висновків суду в частині внесення позивачем для придбання квартири позичених за вищевказаною розпискою коштів, колегією суддів такі доводи відхиляються, оскільки не стосуються предмету судового розгляду, яким є поділ майна подружжя (а не виконання стороною договору позики чи іншим з подружжя (за умови укладення договору в інтересах сім`ї) обов`язку щодо повернення коштів). З тих самих підстав підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги в частині нез`ясування судом справжньої правової природи наданої позивачем боргової розписки та необґрунтованого, на думку відповідача, взяття такої, як доказу наявності у позивача позичених коштів для придбання квартири, до уваги судом.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог ст.ст. 89, 265, 382 ЦПК України, яке полягає в ненаданні належної правової оцінки представленим нею доказам на спростування презумпції спільності майна подружжя, в тому числі, й довідці про її доходи за місцем роботи, як підстави для скасування рішення у справі колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене порушення не входить до переліку порушень норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, який є вичерпним і встановлений ч. 3 ст. 376 ЦПК України, а також не свідчить про те, що спір судом вирішено неправильно, як це передбачає ч. 2 цієї ж статті.

Що стосується безпосередньо оцінки судом наданої відповідачем довідки про доходи, то така з урахуванням вимог ч. 2 ст. 61 СК України не є доказом придбання квартири відповідачем за особисті кошти.

Доводи апелянта в частині безпідставності взяття судом до уваги заявок, чеків, накладних на придбання будівельних матеріалів, як доказу підтвердження участі позивача в ремонті квартири, без дослідження їх змісту, з якого в свою чергу не представляється можливим встановити, на що були використані вказані будівельні матеріали, та факт використання яких для ремонту спірної квартири нею заперечувався, колегія суддів відхиляє, як такі, що не можуть вплинути на кінцевий висновок у даній справі, оскільки визначальним фактором для прийняття судом висновків про наявність підстав для задоволення основного позову та про відмову в задоволенні зустрічного є факт придбання майна під час шлюбу за кошти, що є спільною сумісною власністю й недоведеність відповідачем факту придбання квартири за кошти, що є її особистою власністю, а не здійснення чи не здійснення ремонту спірної квартири позивачем.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що рішення в даній справі прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування рішення в даній справі.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1, 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2020 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 28 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді