Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження №22-ц/824/1234/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до Державного нотаріуса Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області Головного територіального управління юстиції у Київській області Міністерства юстиції України Панікар В.М., треті особи: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про визнання дій державного нотаріуса неправомірними та встановлення права на спадщину за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати дії державного нотаріуса неправомірними щодо посвідчення прийняття спадщини ОСОБА_5 шляхом постійного проживання з ОСОБА_6 ; визнати неправомірними дії державного нотаріуса щодо відмови ОСОБА_7 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 13/25 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 13/25 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_7 .

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , від якого вона має двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач в позові зазначала, що вони з 2003 року проживали у АДРЕСА_1 , в якому з 1997 року проживали лише ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_6 . В даному будинку був також зареєстрований ОСОБА_5 , брат ОСОБА_7 та син ОСОБА_6 , але він там ніколи не проживав і за своєю матір`ю не доглядав.

Після смерті ОСОБА_6 у 2005 році відкрилася спадщина на 13/25 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яку прийняв син померлої ОСОБА_7 шляхом постійного проживання разом з матір`ю за однією адресою на час відкриття спадщини. Разом з тим, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_7 державним нотаріусом було відмовлено в зв`язку із тим, що спадщину також прийняв і його брат ОСОБА_5 шляхом постійного проживання та реєстрації з матір`ю за однією адресою на час відкриття спадщини.

Така відмова нотаріуса, на думку позивача, є неправомірною, оскільки ОСОБА_5 ніколи не проживав разом з ОСОБА_6 , заяви про прийняття спадщини після її смерті нотаріусу не подавав, не ніс витрати на утримання спадкового майна, тому не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Всі вжиті позивачем та нотаріусом заходи по встановленню місця проживання чи перебування ОСОБА_5 позитивних результатів не дали і місце його перебування наразі невідоме.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 13/25 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , яку він успадкував після смерті матері. За життя ОСОБА_7 склав заповіт, яким все майно заповів доньці ОСОБА_4.

Разом з тим, оскільки за життя ОСОБА_7 не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину на майно після смерті матері, ОСОБА_3 не може оформити спадкові права їхньої дочки в нотаріальній конторі, в зв`язку із чим і звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 10/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 3/25 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як опікун останнього, подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення встановлені судом обставини відносно неприйняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 52/125 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 13/250 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилалась на те, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця (ст. 1241 ЦК України), та прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_7 в силу вказівки закону - норми ч. 4 ст. 1268 ЦК України, яка передбачає, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. При цьому, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року, яке набрало законної сили 14 серпня 2018 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було визнано недієздатним з шестимісячного віку, встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_2 та призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 . Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_7 , з урахуванням його інтересів підлягають зменшенню частки у спадковому майні інших спадкоємців: неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечила та просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники адвокати Хомич І.О., Калайда О.І., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_3 в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору міни квартири на будинок від 06 листопада 1996 року ОСОБА_6 набула у власність будинок АДРЕСА_1 (том 1, а.с.150).

13 грудня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 12/25 частин вищевказаного будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.151 зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (том 1, а.с.140).

Встановлено, що ОСОБА_6 була матір`ю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які є спадкоємцями першої черги за законом після її смерті.

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_6 №611/2015 (том 1, а.с.138-158) вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернувся ОСОБА_7 . Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини не звертались.

Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної нотаріальної контори Київської області від 08 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_7 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 13/25 часток житлового будинку АДРЕСА_2 (том 1, а.с.6). При цьому в постанові нотаріус зазначив, що спадщину прийняли два сини померлої - ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що ОСОБА_6 з 11 лютого 1997 року до дня смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею були зареєстровані на день її смерті: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян та формування і ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №1158 від 27 вересня 2018 року (том 1, а.с.157 зв.).

Факт спільного проживання на час смерті ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_7 підтверджується також копією паспорту з відміткою про місце реєстрації проживання особи, місцем проживання його дружини, малолітньої дитини, довідкою №1696 від 26 березня 2008 року, №2038 від 04 червня 2013 року, актом про фактичне місце проживання, складеним депутатом виконавчого комітету міської ради.

При цьому, жодних доказів спільного проживання ОСОБА_5 разом з матір`ю за однією адресою на час відкриття спадщини матеріали справи не містять, тому, виходячи зі змісту ст. 1268 ЦК України, яка визначає факт прийняття спадщини саме спільним проживанням, а не спільною реєстрацією місця проживання, обґрунтованим є висновок суду про те, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , який прийняв спадщину, є її син ОСОБА_7 , та, відповідно, про незаконність постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_7 на 13/25 частин житлового будинку з урахуванням факту прийняття спадщини ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (том 1, а.с.15).

За життя ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений 08 грудня 2015 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар В.М., яким все своє майно заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.163).

З матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2017 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (том 1, а.с.164). Від сумісного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_3 мають спільних дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.166), та сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а.с.167 зв.).

Крім того, ОСОБА_7 має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1, а.с.98) від першого шлюбу, якого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року було визнано недієздатним з шестимісячного віку зі встановленням опіки та призначенням опікуном ОСОБА_1 (том 1, а.с.102-103).

З матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_7 №24/2018 (том 1, а.с.159-168) вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась ОСОБА_3 в інтересах доньки ОСОБА_4 , 2007 року народження. Інших заяв про прийняття спадщини матеріали спадкової справи не містять.

Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної нотаріальної контори Київської області від 12 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання за неповнолітніми дітьми померлого ОСОБА_7 права власності на частки у спадковому майні у вигляді 13/25 частин домоволодіння у АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4 , 2007 року народження, прийняла спадщину за заповітом, а ОСОБА_2 , 2018 року народження, маючи право на обов`язкову частку після смерті батька, прийняв спадщину в силу вимог ч. 4 ст. 1268 ЦК України, та цілком правильно визначив розмір часток: за ОСОБА_4 визнав право власності на 10/25 частин спірного домоволодіння, за ОСОБА_2 - право власності на 3/25 частини домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги про необхідність зменшення розміру часток ОСОБА_4 , 2007 року народження, та ОСОБА_2 , 2018 року народження, з урахуванням інтересів ОСОБА_2 , 1995 року народження, який прийняв спадщину після смерті батька, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , 1995 року народження, є інвалідом дитинства за психічним захворюванням, тобто на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 був повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця, і, відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України мав право на обов`язкову частку у спадщині.

Разом з тим, заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 у визначений законом шестимісячний строк ОСОБА_2 , 1995 року народження, не подав, що не заперечувалося в судовому засіданні апелянтом та підтверджується наявними у справі доказами. Таким чином, ОСОБА_2 , 1995 року народження, спадщину після смерті батька, маючи право на обов`язкову частку у ній, не прийняв.

Посилання апелянта на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року, яким ОСОБА_2 , 1995 року народження, було визнано недієздатним з шестимісячного віку, і яке, на думку апелянта, свідчить про те, що на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 останній був недієздатним, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року набрало законної сили 14 серпня 2018 року (том 2, а.с.124-125), тобто на час відкриття спадщини після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 був дієздатним, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 40 ЦК України, незалежно від змісту вищевказаного судового рішення, в зв`язку із чим положення ч. 4 ст. 1268 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недієздатність ОСОБА_2 на час відкриття спадщини законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: