Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/945/20
Провадження № 2/382/581/20
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

28 грудня 2020 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Богданівської сільської ради Яготинського району Київської області, Яготинської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку,

Встановив:

В позові до суду ОСОБА_1 , вказав, що у період з 27.01.1994 року по 25.11.1997 року, він працював у КСП ім. Бондаренка та був прийнятий в члени КСП ім. Бондаренка, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, про те, що працював там скотарем. На даний час, йому стало відомо, що під час здійснення своєї трудової діяльності у вказаному КСП ім. Бондаренка, були порушені його права, щодо передачі права на земельну ділянку як працівнику цього підприємства. Відповідним рішенням голови районної ради народних депутатів від 22.11.1995 року, було затверджено списки осіб, що мають право на земельну частку (пай) по КСП ім. Бондаренка, однак його, як працівника КСП, в списки осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю) по КСП ім. Бондаренка, помилково не було внесено, внаслідок чого він не отримав відповідний сертифікат на право на земельну ділянку в умовних кадастрових гектарах.

Посилаючись на Указ Президента України №720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, вимоги Закону України «Про розпаювання земель», ст.392 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» просив відновити йому строк позовної давності на звернення до суду про захист його цивільного права та про визнання права на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах та визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 3,65 в умовних кадастрових гектарах, із земель не витребуваних паїв КСП «ім. Бондаренка» у відповідності до рішення голови районної ради народних депутатів від 22.11.1995 року, якою було затверджено проект приватизації по КСП «ім.Бондаренка», у с.Богданівка, Яготинського району, Київської області.

Ухвалою суду від 06.08.2020 року відкрито провадження у справі та витребувано докази відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України.

В судове засідання позивач не з`явився про день та час розгляду справи повідомлений, в заяві до суду просив справу слухати у його відсутність, вимоги підтримав.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належно, заяв чи клопотань до суду не надали.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, ураховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні установлено, що позивач ОСОБА_1 з 27.01.1994 року по 25.11.1997 рік працював скотарем у КСП ім. Бондаренка, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (а.с. 24-27), та згідно архівного витягу із протоколу № 6 спільного засідання ради КСП, профкомітету та виконкому с/Ради від 3.03.95 року був в прийнятий в члени КСП ім. Бондаренка (а.с.43).

Протоколом № 1 від 15.02.1996 року загальних зборів КСП було затверджено списки на паювання та площа земель, що підлягає розподілу, Виготовлено Державний акт на право власності на землю (а.с. 20-2), разом з тим відомості про внесення позивача до вказаного списку в архівному секторі Яготинської РДА відсутні (а.с. 42).

У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, … сільськогосподарського акціонерного товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

За змістом статей 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899-ІУ право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку .

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду.

Разом з тим, Указом Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" передбачено, що метою реформування аграрного сектору економіки було створення умов для рівноправного розвитку різних форм власності та господарювання на землі, вільного їх вибору громадянами України, посилення стимулювання праці та забезпечення на цій основі збільшення виробництва сільськогосподарської продукції.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

За змістом зазначених нормативних актів право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акту на право колективної власності на землю були членами цього підприємства.

При цьому слід взяти до уваги, що Законом України „Про колективне сільськогосподарське підприємство" передбачено, що діяльність КСП регулюється цим законом, Земельним кодексом України, Законом України „Про власність" (ст.2 Закону).

Відповідно до ст.6 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заборонено передавати у власність іноземним громадянам і особам без громадянства землі сільськогосподарського призначення.

Такі ж обмеження щодо права отримання у власність іноземними громадянами і особами без громадянства земель сільськогосподарського призначання містяться і в ст.22 діючого ЗК України.

Аналіз вищевказаних норм права свідчить про те, що обов`язковою умовою отримання членом КСП права на земельну частку (пай) являється наявність громадянства України.

Разом з тим, як установлено в судовому засіданні позивач є особою без громадянства (а.с. 32).

Інформації щодо громадянства України на час членства у КСП ім. Бондаренка останнім суду не надано.

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, що й громадяни України, за винятками, установленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Правовий статус названих категорій осіб визначено Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 4 лютого 1994 року, що закріплює основні права, свободи та обов`язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні. Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Іноземці та особи без громадянства наділені однаковим обсягом дієздатності з громадянами України, проте щодо цієї групи фізичних осіб існують певні загальні обмеження: здійснення іноземцями та особами без громадянства своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.

Правовий статус іноземців у земельно-правових відносинах врегульовано різними нормативними актами. Так, відповідно до ст.ст. 38,39,40 ЗУ «Про міжнародне приватне право» , право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно (їх належність до нерухомих або рухомих речей, класифікація, виникнення та припинення та відомості, які підлягають внесенню до державних реєстрів), визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться - тобто норма відсилає до права України.

Відповідно ж до статті 374 ЦК України іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. На відміну від громадян України, які можуть набувати земельні ділянки всіх категорій і на різних підставах, іноземні суб`єкти права власності на землю обмежені у придбанні земель за категоріями, вибором місця їх розташування, у меті використання, умовах одержання тощо. Так, відповідно до частини четвертої ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам і іноземним державам.

Отже, закон взагалі виключає можливість придбання (передачі) іноземними суб`єктами права власності на землю сільськогосподарського призначення. Це пояснюється тим, що відповідно до частини першої ст. 1 Земельного кодексу земля є основним національним багатством країни, що перебуває під особливою охороною держави.

За змістом ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача, як особи без громадянства про визнання права на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не ґрунтуються на закон, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, 38,39,40 ЗУ «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 1, 6, 22 Земельного кодексу, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Богданівської сільської ради Яготинського району Київської області, Яготинської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 5 січня 2021 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, котра може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд-якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Яготинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Литвин Л.І.