Дата документу 05.02.2020
Справа № 334/4934/19
Провадження № 2/334/900/20
05 лютого 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.;
при секретарі Сагайдак Г.В.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням
Позивачці ОСОБА_1 та третій особі по справі ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу від 20 листопада 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізькою міського нотаріального округу Сердюк В.О., зареєстрований в реєстрі за № 2704. Державна реєстрація права власності здійснена 23 листопада 1998 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації.
Позивачка та її чоловік ОСОБА_4 правомірно та на законних підставах набули право власності на вищевказану квартиру, окрім них в квартирі зареєстровані відповідачі по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які більше одного року за вказаною адресою не проживають. Однак позивачка позбавлена можливості вільно користуватися квартирою через те, що відповідачі в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялась, в квартирі не проживають, перебувають за межами України - в Іспанії (м. Барселона), їх особисті речі в житловому приміщенні відсутні, вони не несуть обов`язків, що випливають з реєстрації місця проживання у житловому приміщенні, не цікавляться квартирою, але залишаються у ній зареєстрованими, що спричиняє позивачці додаткові матеріальні витрати за нараховані комунальні послуги та обмежує її право на оформлення житлової субсидії.
Тому позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю та визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , яке належить на праві спільної сумісної власності позивачці та третій особі по справі.
Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.
Позивачка та її представник, адвокат Смола І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на задоволенні позову, не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи були повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надали суду відзив на позовну заяву.
Третя особа ОСОБА_4 до в судового засідання надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг ЗМР надав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності на розсуд суду.
Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та третій особі по справі ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, від 20.11.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізькою міського нотаріального округу Сердюк В.О., зареєстрований в реєстрі за № 2704, на підставі якого 23.11.1998 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 193 р. зареєстровано право приватної власності на зазначену квартиру (а.с.5).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживають більше одного року, що підтверджується поясненнями свідків по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним
Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Наявність реєстрації відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг та позбавлена можливості оформити державну субсидію.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло.
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є родичами позивачки та втратили право користування даним житлом, оскільки більше 1 року в ньому не проживають, виїхали на постійне проживання до Іспанії, м. Барселона, але добровільно з реєстраційного обліку не знялись та залишаються зареєстрованою в спірному житловому приміщенні, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням квартири відповідачі не несуть, нею не користуються, повністю припинили виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, що спричиняє позивачу власнику житла, та її родині додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності.
Вказані обставини також підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , допитаних в судовому засіданні.
Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 64,72 ЖК України, суд
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата складання повного рішення - 14.02.2020 р.
Суддя: Баруліна Т. Є.