ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року

м. Черкаси

справа № 701/1273/19 провадження № 22-ц/821/136/20 категорія 306010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

секретар: Анкудінов О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2019 року (ухвалене в приміщення Маньківського районного суду Черкаської області 29 жовтня 2019 року, повний текст виготовлено 05 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що під час судового засідання у справі № 701/1102/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту укладення договору купівлі-продажу квартири, яке відбулося 23 квітня 2019 року, ОСОБА_2 повідомив суду наступне: «Коли ходили по під`їздах оці люди й пропонували за фальшиві свідчення певні гроші та погодились не всі, а погодилися ті, що приходили сюди і йому ці люди на наступний день розказують, що ходили і знайшли тільки тих, що вони знайомі, сидять вечором на лавочці і те, що люди ці розказують…»

Позивач вважає, що в даному випадку мова йшла про те, що в межах розгляду цивільної справи № 701/377/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, він, як відповідач, 02 липня 2019 року подав до суду заяву про забезпечення доказів шляхом допиту свідків.

ОСОБА_2 , стверджує, що перед подачею такої заяви позивач ходив по під`їздах будинку, що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 та пропонував мешканцям цього будинку кошти, за дачу в суді завідомо неправдивих свідчень. Почувши такий наклеп в його адресу, позивач обурився та розхвилювався, адже під час судового засідання на думку позивача, ОСОБА_2 звинуватив останнього у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 386 Кримінального кодексу України.

Після почутих в його адресу звинувачень позивачу стало погано, а тому його дружина, яка також перебувала в залі судових засідань в якості вільного слухача, визвала до будівлі суду карету швидкої допомоги. Прибувши на виклик, лікар невідкладної допомоги оглянувши його та змірявши тиск, який піднявся до рівня 220/140, поставив попередній діагноз: гіпертонічний криз та наполягав на його госпіталізації.

Позивач зазначає, що важливе значення для нього має громадська думка про нього як особистість.

Справлення негативного враження про нього від сусідів та знайомих завдають позивачу неабияких моральних страждань.

Крім того, звинувативши позивача в такому негідному вчинку під час судового засідання, позивач не виключає, що ОСОБА_2 , розповідає подібні небилиці і його знайомим, чим справляє про нього негативне враження оточуючих. Від цього позивач знаходиться під постійним моральним тиском. Постійні переживання негативно впливають і на позивача здоров`я, про що свідчить Висновок № 248 лікарської консультативної комісії КНП «Маньківський ЦПМСД» від 03 липня 2019 року.

Тому, страждаючи від постійних моральних страждань, позивач прийняв рішення звернутися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди яку позивач оцінив у 190 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, як сторона по справі не навів належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 оскаржив вказане рішення до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2019 року як незаконне та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору та ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу що встановлене законом право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Вважає, що ним повністю доведено факт того, що відповідач по справі звинуватив його в підкупі свідків, які свідчили в межах розгляду цивільної справи № 710/1102/18 і свої доводи позивач повністю виклав у позовній заяві.

Погіршення стану здоров`я та вислови відповідача на думку особи, що подає апеляційну скаргу і є причинно-наслідковим зв`язком заподіяння моральної шкоди, кий не потребує доказуванню.

Тому, з огляду на вищевикладене, просив рішення суду скасувати як незаконне.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 , останній зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не дають підстав для його зміни чи скасування.

ОСОБА_2 не заперечує, що виловлювання, яке приведене позивачем в позовній заяві відносно підкупу свідків дійсно мало місце при розгляді цивільної справи № 710/1102/18, однак воно не стосувалося конкретно позивача, а носило загальний характер відносно інших присутніх осіб в судовому засіданні та було лише проявом емоційного стану, спричиненого тим, що між сторонами у справі тривали й тривають судові суперечки. Крім того, сам ОСОБА_1 пояснив суду, що він хворіє на гіпертонічну хворобу ще до 2018 року і факт підвищення артиріального тиску після судового засідання не означає нанесення моральної шкоди.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що що під час судового засідання у справі № 701/1102/18, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення юридичного факту укладення договору купівлі-продажу квартири, яке відбулося 23 квітня 2019 року, ОСОБА_2 повідомив суд про факт підкупу ним свідків по справі, а саме позивач заначив, що ОСОБА_2 , стверджує, що перед подачею такої заяви позивач ходив по під`їздах будинку, що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 та пропонував мешканцям цього будинку кошти, за дачу в суді завідомо неправдивих свідчень.

Позивач зазначив що даний факт вплинув на стан його психологічний стан та стан здоров`я і після почутих в його адресу звинувачень позивачу стало погано, а тому його дружина, яка також перебувала в залі судових засідань в якості вільного слухача, викликала до будівлі суду карету швидкої допомоги, що підтверджується довідкою філії Уманської станції швидкої медичної допомоги № 182 від 04 липня 2019.

Також наступне погіршення стану здоров`я позивач підтверджує висновком № 248 ЛКК КНП «Маньківське ЦПМСД», згідно якого останньому встановлено діагноз «Гіпертонічна хвороба 2 ступеня».

Позивач вважає, що йому спричинена моральна шкода шляхом душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього відповідача та приниження його честі та гідності, а також ділової репутації та оцінив на його думку завдану йому діями відповідача моральну шкоду у 190 000 грн.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивач не довів суду обгрунтваності своїх вимог, а саме причинно-наслідкового зв`язку між висловлюваннями ОСОБА_2 та погіршенням самопочуття позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з слідуючих підстав.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 ЗУ «Поро виконання рішень та застосування практики Європейського суду з права людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Вирішуючи питання про відшкодування моральних збитків, завданих поширенням інформації, яка є недостовірно, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Положеннями ст. 30 ЗУ «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Ч. 3 ст. 277 ЦК України у редакції з 01 січня 2004 року було передбачено, що негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, доки не буде доведено протилежне. Ця презумпція добропорядності звільняла позивача від тягаря доведення, натомість особа, яка поширила негативну інформацію (відповідач), зобов`язана довести, що це достовірна інформація. В подальшому Законом України № 1170-VII від 27 березня 2014 року частина 3 статті 277 була виключена до виникнення спірних правовідносин і не має зворотної дії в часі на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України (постанова Верховного Суду у справі № 188/1367/15 від 23 травня 2018 року).

В постанові від 04 липня 2018 року за наслідками розгляду справи № 761/7795/17 Верховний Суд зазначив, що доказування позивачем обґрунтованості позову, а саме поширення інформації відповідачами та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку, оскільки презумпцію добропорядності виключено зі ст. 277 ЦК України в 2014 році.

Отже, в даному випадку, у спорі, що виник між сторонами у справі, яка є предметом перегляду апеляційного суду саме позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також довести те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суд повинен оцінити предмет спірних правовідносин та визначити, чи є така інформація наклепом чи оціночним судженням.

Лише за наявності доведеності факту наклепу, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина перша, пункт четвертий частини другої статті 23 ЦК України).

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою, п`ятою - сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу дійшов правильного висновку, що інформація висловлена відповідачем по справі ОСОБА_2 за своїм змістом є оціночним судженням і такий вислів є проявом точки зору ОСОБА_2 та не містить наклепу та образливих висловів щодо позивача. Крім того, районний суд вірно визначив, що висловлювання носило загальний характер відносно інших присутніх осіб в судовому засіданні і було лише проявом емоційного стану спричиненого тим, що між ним та ОСОБА_1 тривали та тривають судові розгляди з питання намагання його виселити ОСОБА_1 з частини квартири, що належить йому на праві власності, а також поданням безпідставного позову до нього з приводу встановлення факту укладення договору купівлі-продажу квартири.

Позивач не спростував дану обставину, а наданий лист опитування мешканців житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 щодо відповідей гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , щодо інформації про не підтвердження факту підкупу свідків ОСОБА_1 (а.с.6), правильно встановлено районним судом таким, що є неналежним та недопустимим доказом, оскільки фактичні свідчення щодо обставин даної справи дані особи безпосередньо суду під час судового розгляду не повідомляли, а тому суд в даному випадку вірно констатував, що позбавлений можливості щодо висновку автентичності даних показів. Крім того, ОСОБА_1 не заперечив проти тієї обставини, що клопотань про виклик та допит даних осіб до суду не надходило.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що відповідач допустив на адресу позивача критичне висловлювання, яке за своєю природою є оціночним судженням, висловленим на припущеннях і не передбачає наслідку нести відповідальність та не зобов`язує доводити його правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорювання висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підгрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 22 січня 2020 року під час розгляду справи № 522/5992/17, який зазначив, що при вирішенні питання про оціночні судження необхідно розмежовувати фактичний баланс перебільшення вислову, який не містить фактичного півдгрунтя та навмисний наклеп.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

При вирішенні спору, суд першої інстанції правильно визначився з предметом спірних правовідносин, вірно застосував норми закону, які його регулюють із врахуванням всіх наданих сторонами доказів, тому підстав для зміни чи скасування рішення районного суду колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 20 лютого 2020 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

О.В. Карпенко