печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Стретович М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про захист особистих немайнових прав і свобод,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд визнати інформацію, викладену у листі Прокуратури міста Києва № 11-1391 вих 14 від 20 жовтня 2014 року, спрямованому на адресу Міністерства юстиції України, такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 та зобов`язати Київську міську прокуратуру відкликати вказаний лист, а також вирішити питання стягнення судових витрат.

В обґрунтування позову вказано, що лист № 11-1391 вих 14 від 20 жовтня 2014 року містить негативну інформацію щодо позивача, яка не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, порушує його особисті немайнові права, оскільки вона створює враження причетності останнього до протиправної діяльності. Крім того, дії відповідача створили умови та стали безпосередньою причиною незаконного оприлюднення у вільному доступі персональних даних позивача через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України, якими порушено конституційні права та свободи, передбачені Цивільним кодексом України особисті немайнові права позивача, право на повагу до гідності та честі, ділову репутацію, право на захист від втручання в особисте та сімейне життя, його таємницю.

Сторона відповідача подала відзив на позов, не визнаючи вимог і зазначаючи, що вони є безпідставними й необґрунтованими, оскільки відповідачем повідомлення № 11-1391 вих 14 від 20 жовтня 2014 року направлено до Міністерства юстиції України у відповідності з вимогами чинного законодавства, у межах повноважень та у спосіб, визначений законами України. На думку відповідача, позивачем не доведено, що у листі вказано відносно нього недостовірну та / або негативну інформацію, а також інформацію, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, що порушує особисті немайнові права позивача, а доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що будь-які суб`єкти звинуватили позивача у вчиненні злочинів.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

18 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді від 25 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 03 вересня 2020 року представником позивача до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) подано копії позовної заяви та додатків до неї.

04 вересня 2020 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному порядку з викликом сторін.

03 листопада 2020 року від відповідача засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов.

06 листопада 2020 року стороною позивача подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

11 листопада 2020 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, заслухавши думку присутніх сторін, внесеною до протоколу судового засідання, долучено додаткові письмові докази, згідно з клопотанням представника позивача, та замінено відповідача Прокуратуру міста Києва на Київську міську прокуратуру, у зв`язку із зміною юридичною особою найменування відповідно до наказу Генерального прокурора від 03 вересня 2020 року № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур».

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав наведених у позовній заяві, просили суд задовольнити його вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Починаючи з 02 лютого 2011 року по 03 липня 2014 року, позивач займав посаду заступника прокурора Дніпропетровської області.

04 липня 2014 року ОСОБА_1 був призначений заступником начальника управління правозахисної діяльності, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту прокуратури м. Києва.

16 жовтня 2014 року він звільнений з посади державного радника юстиції 3 класу, з посади заступника начальника управління правозахисної діяльності, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Прокуратури міста Києва на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», відповідно до наказу № 3525к.

20 жовтня 2014 року відповідач листом № 11-1391 вих 14 інформував Міністерство юстиції України про звільнення позивача та надав його персональні відомості, а саме: повне ім`я; дата і місце народження; паспортні дані; реєстраційний номер облікової картки платника податків; місце проживання; місце роботи, посада на час застосування положення Закону України «Про очищення влади»; час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Таким чином на підставі лише наказу про звільнення № 3525к від 16 жовтня 2014 року відомості про позивача внесено до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», і оприлюднено у відкритому доступі про позивача його повне ім`я, місце роботи: прокуратура міста Києва, посада на час застосування положення Закону України «Про очищення влади»: заступник начальника управління правозахисної діяльності, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту, відомості про результати перевірки - наказ прокуратури міста Києва від 16 жовтня 2014 року № 3525к, із забороною, передбаченою Законом України «Про очищення влади», встановленою на 10 років.

Встановлено із відповіді Мін`юста на адвокатський запит представника позивача щодо внесення відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», від 16 вересня 2020 року № 41265/26483-33-20/13, відповідачем було направлено Міністерству оспорюваний лист від 20 жовтня 2014 року № 11-1391 вих 14, копія наказу № 3525к від 16 жовтня 2014 року та окремим документом надано персональну інформацію про позивача під заголовком Інформація щодо осіб, які були звільнені з посади відповідно до підпункту 1 пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про очищення влади», яка дублюється у листі від 20 жовтня 2014 року № 11-1391 вих 14: повне ім`я, дата і місце його народження, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

За частиною другою статті 1 зазначеного Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Закон України «Про очищення влади» застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, саме така його мета закріплена в його положеннях - частині другій статті 1.

Аналіз окреслених норм свідчить, що в основу застосування люстрації Законом України «Про очищення влади» закладено факт причетності особи до категорії осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади».

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації у національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути у кожному конкретному випадку.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 передбачено, що відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державного органу (абз. 4 п. 2 мотивувальної частини зазначеного рішення).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року за № 7-рп/2001 вказано, що наголошуючи на важливості гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, Конституція України встановила, що склад правопорушення як підстава притягнення особи до юридичної відповідальності та заходи державно-примусового впливу за його вчинення визначаються виключно законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення, та бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (ст. 58, 61, п. 1, 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 10 ЦПК України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

Згідно статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 встановлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (абз. 4 п. 5.2 мотивувальної частини Рішення).

Дотримання презумпції невинуватості є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Натомість без доведення вини у передбаченому законом порядку призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.

Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996), люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Ключовим у позиції Європейського Суду з прав людини у рішенні по справі «Полях та інші проти України» є висновок про те, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_3 . Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві, у зв`язку із чим, Суд у згаданому рішенні визнав порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя) щодо заявників.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які у певний перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Януковича суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Закон України «Про очищення влади» не визначає необхідності проведення перевірки причетності позивача до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Януковича, але і не скасовує обов`язку відповідача приймати свої рішення керуючись принципом верховенства права і виваженості, а не надмірного формалізму, чим допускає зі свого боку порушення прав третіх осіб.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи наведене, не надаючи оцінки законності застосування до позивача Закону України «Про очищення влади», не виходячи за межі предмету спору, суд визнає інформацію, викладену у листі Прокуратури міста Києва № 11-1391 вих 14 від 20 жовтня 2014 року, спрямованому на адресу Міністерства юстиції України, такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, порушує особисті немайнові права позивача, внаслідок поширення щодо нього негативної інформації за відсутності висновку про встановлення обґрунтованих підстав для отримання такої характеристики, так, як вона створює враження причетності останнього до протиправної діяльності, як про злочинця, у зв`язку із нібито причетністю його до вчинення злочинів та порушення ним прав і свобод людини, зокрема, що його рішення, дії чи бездіяльність здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), інакше кажучи, інформація негативного характеру про обставини, які не відповідають дійсності, є недостовірною.

Негативною, як нагадує Верховний Суд у своїй постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 539/3299/15-ц, необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Згідно із змістом спірного листа та супутніх до нього додатків, відповідач повідомив персональну інформацію про позивача у контексті застосування до нього заборони як до особи, яка своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, необмеженій кількості осіб, які ознайомилися із нею через виконання службових функцій, визначити яку не вбачається можливим, проте з впевненістю можна стверджувати, що більше ніж одній особі.

У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі положень статті 141 ЦПК України, на відповідача покладається судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 22, 24, 28, 32, 55, 61, 62, 68, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 201, 277, 297, 299, 302, 1167 Цивільного кодексу України,

ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних»,

ст. ст. 1-5 Закону України «Про очищення влади»,

Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затвердженого в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 року за № 1280/26057;

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про захист особистих немайнових прав і свобод задовольнити.

Визнати інформацію, викладену у листі Прокуратури міста Києва № 11-1391 вих 14 від 20 жовтня 2014 року, спрямованому на адресу Міністерства юстиції України, такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 .

Зобов`язати Київську міську прокуратуру відкликати лист № 11-1391 вих 14 від 20 жовтня 2014 року, спрямованому на адресу Міністерства юстиції України.

Стягнути з Київської міської прокуратури (, адреса місцезнаходження 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 листопада 2020 року.

Суддя І. В. Литвинова