Справа № 465/2516/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1211/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , 3-тя особа ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Ванівського Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернулася в суд з указаним позовом до ОСОБА_2 та просила про усунення від права на спадкування ОСОБА_2 , після смерті його батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , після смерті якого залишилося спадкове майно. Позивач звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, та на підставі її заяви була заведена спадкова справа. Позивач вважає, що ОСОБА_2 не має право на спадкування після смерті батька і останнього необхідно усунути від спадкування в судовому порядку з наступних підстав. Між відповідачем ОСОБА_2 та його батьком, спадкодавцем були конфліктні відносини, які продовжувалися на протязі більше ніж 15 років. Спадкодавцю стало відомо, що його син незаконно, без будь-яких підстав продав квартиру іншій особі, тому ОСОБА_7 був змушений відшкодувати збитки за вказаною квартирою особі, яка її придбала незаконно у відповідача і тільки тому квартира АДРЕСА_1 і надалі перебувала у власності спадкодавця. Таким чином, фактично відповідач, який на даний час враховуючи чотирьох спадкоємці мав би отримати лише ј частини вказаної квартири, продав вказану квартиру повністю, чим змусив спадкодавця ОСОБА_7 викупляти свою ж власну квартиру у іншої особи. В зв`язку з вказаним ОСОБА_2 отримавши гроші за квартиру скористався своїм правом на спадкування в повному обсязі. Крім того, з 2011 року відповідач ОСОБА_2 не підтримував стосунки з батьком, з цього часу ухилявся від виконання обов`язку щодо його утримання, жив своїм життям і не цікавився життям батька. Крім того, останні роки, до смерті ОСОБА_7 мав похилий вік, постійно хворів на різні захворювання, періодично перебував на стаціонарному лікуванні, потребував стороннього догляду.

Також позивака зазначає, що вона разом з своїми синами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 організувала поховання ОСОБА_7 за свої кошти, понесла витрати на поминки. Натомість син ОСОБА_10 , не тільки не займався організацією поховання та витратами з цього приводу, а навіть не прийшов на похорони свого батька. Просила позов задовольнити повністю.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_5 оскаржила таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є протиправним, та таким, що порушує норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд не дослідив та не відобразив в своєму рішенні амбулаторної картки її хворого чоловіка ОСОБА_7 , не зазначив про його тяжкий стан. Окрім того, суд не відобразив покази свідка ОСОБА_6 , в яких він зазначив, що відповідач ОСОБА_2 ухилявся від надання допомоги покійному батьку, в той час як він перебував у безпорадно тяжкому стані.

З посиланням на положення ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень наданих судам у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_11 зазначив про законність та обґрунтованість рішення Франківського районного суду м. Львова. Вказав, що позивачем документально не підтверджено про тяжкий стан здоров`я спадкодавця, тривалість хвороби та догляду, неможливість спадкодавця самостійно себе обслуговувати. Разом з тим, позивач не надала доказів про те, що вона зверталась до відповідача з проханням про надання батькові будь-якої допомоги і відповідач уникав обов`язку надавати підтримку та допомогу спадкодавцю на його вимогу. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що допитані в судовому засіданні свідки не надали суду жодних об`єктивних показань щодо наявності свідомого ухилення відповідача від необхідної допомоги батьку, яка була б пов`язана із його безпорадним станом.

Звертає увагу на те, що він сам є інвалідом ІІІ групи. Згідно виписки від 20.05.2014 року після перенесеного інфаркту та серцевих нападів потребує хірургічного втручання. Однак, за відсутністю коштів змушений був відмовитись від операції. Періодично перебуває на стаціонарному лікуванні, тобто є таким, що сам потребує догляду і підтримки інших осіб і навіть якщо припустити, що померлий батько ОСОБА_7 перебував у безпорадному стані і потребував підтримки саме від ОСОБА_2 , то останній в силу стану здоров`я та фінансових проблем фізично не міг би допомогти батькові.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із частиною 1 статті 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Зокрема, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_7 , свідомого ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_7 у зв`язку із його безпорадним станом, а також того, що спадкодавець ОСОБА_7 потребував допомоги саме від відповідача ОСОБА_2 , що могло б бути підставою для усунення від права на спадкування. Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального закону. З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у віці 68 років, про що 29 вересня 2016 року складено відповідний актовий запис № 808, і про що свідчить свідоцтво про смерть останнього серії НОМЕР_1 , видане Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Після смерті останнього відкрилася спадщина.

Спадкоємцями за законом після померлого є його дружина ОСОБА_5 , сини: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 син від першого шлюбу.

Факт родинних зв`язків відповідача ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_7 не заперечується.

За своє життя ОСОБА_7 заповіту не залишив, а відтак, спадкування здійснюється за законом

Згідно виписок із медичних документів покійного спадкодавця ОСОБА_7 , останній хворів на гіпертонічну хворобу ІІ ст., періодично перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. В 2014 році переніс операцію з виділеня герніопластика з виведенням сімяного канатика під шкіру, хворів на пахову грижу. Рекомендовано продовження лікування амбулаторно за місцем проживання. Обмеження фізичних навантажень.

Факт хвороби спадкодавця ніким із учасників справи не заперечується.

Спадкоємець, відповідач ОСОБА_2 син від першого шлюбу 25.12.2008 року переніс великовогнищевий інфаркт міокарда. У лікарні перебував до 03.02.2009 року. В період з 26.02 по 02.03 2009 року ОСОБА_2 здійснили коронографію. На пропозицію поставити стент, він відмовився через відсутність коштів. У 2008 році його визнано інвалідом ІІІ групи. Періодично через серцеві напади перебуває у лікарні.

Між сторонами виник спір з приводу усунення від права на спадкування ОСОБА_2 сина від першого шлюбу.

Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у -статтях 1261 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п. 6 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № , правило абзацу 2 частини 3 статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України потрібно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, ухилення від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини.

Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: 1) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 2) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи; 3) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження перебування спадкодавця у безпорадного стану.

З огляду на викладене, за відсутності встановлення судом одночасно трьох необхідних обставин для вирішення питання про усунення від спадкування після смерті ОСОБА_7 на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України, а саме, оскільки в матеріалах справи відсутні докази перебування спадкодавця у безпорадного стану, умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю чи їх бездіяльності, спрямованої на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, а також того, що спадкодавець потребував такої допомоги саме від відповідачів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для усунення відповідача ОСОБА_2 від права у спадщині після померлого ОСОБА_7 , а відтак і про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1 , 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанов складено 24 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.