Справа № 442/938/20 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/2125/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

при секретарі Фейір К.О.

з участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , представника ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення сесії міської ради, визнання права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2020 року позивачі, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , звернулися до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовом до Дрогобицької міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 в якому просять визнати протиправним та скасувати пп.1.1 ст.1 Рішення XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року №954 щодо надання ОСОБА_4 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 950 кв.м. на АДРЕСА_1 ; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення садівництва площею 939 кв.м. по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:0203; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що оскаржуваним рішенням Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року № 954 ОСОБА_4 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка рішеннями Дрогобицької міської ради № 1235 від 26.09.1950 року, № 1553 від 20.10.1953 року, від 26 грудня 2003 року № 271 була надана їм у приватну власність.

Вважають, що є власниками земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0203, розташованої по АДРЕСА_1 та стверджують, що Дрогобицька міська рада не визнає їхнє право власності на цю земельну ділянку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано п.п.1.1 ст.1 Рішення ХХХІ сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11.2017 № 954 щодо надання ОСОБА_4 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 950 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення садівництва площею 939 кв.м., по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:0203.

Стягнуто солідарно із відповідачів Дрогобицької міської ради та ОСОБА_4 на користь позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1681,60 грн.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_5 оскаржив ОСОБА_4 . Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що позивач при зверненні до суду з даним позовом не надав жодних доказів в підтвердження користування спірною земельною ділянкою так само як і не надав доказів на підтвердження права користування нею. Також звертає увагу на відсутність доказів в матеріалах справи, що позивачі є власники спірної земельної ділянки або, що ними втрачено правовстановлюючий документ на неї. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 червня 2020 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Судові витрати просить покласти на позивачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 , представника ОСОБА_4 підлягає до задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення сесії міської ради, визнання права спільної сумісної власності, суд виходив з тих обставин, що оскаржуваним Рішенням XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року №954 ОСОБА_4 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на земельну ділянку, яка перебуває у приватній власності позивачів. Також суд прийшов до висновку, що державна реєстрація спірної земельної ділянки, власниками якої є позивачі, за відповідачем унеможливлює для позивачів оформлення права власності на земельну ділянку і реєстрацію речових прав на неї. Обраний позивачем спосіб захисту - визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення садівництва площею 939 кв.м. по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:0203, суд першої інстанції вважав такими, що відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що Рішенням ХХХІ сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11.2017 року № 954 «Про надання дозволу на розроблення проектів з землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва та ведення городництва» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва та ведення городництва: ОСОБА_4 земельну ділянку орієнтовною площею 950 кв.м. на АДРЕСА_1 для ведення садівництва (п. 1.1 Рішення), ОСОБА_2 земельну ділянку орієнтовною площею 317 кв.м. на АДРЕСА_1 , для ведення садівництва (п. 1.12 Рішення), ОСОБА_1 земельну ділянку орієнтовною площею 700 кв.м. на АДРЕСА_1 для ведення садівництва (п. 1.13 Рішення).

Встановлено і те, що 30.01.2018 року Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії Сов`яку Т.С. видано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , визначено її кадастровий номер :01:010:0203.

Визначення права власності особи наведено у ст. 316 ЦК України, частиною 2 якої визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, у відповідності до ч.1 ст. 317 ЦК України складають правомочності власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Принцип непорушності права власності закріплений у ст. 321 ЦК України, згідно з частиною 1 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Підставами набуття права власності, як встановлено у ч.1 ст. 328 ЦК України є підстави, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. (ч. 2 ст. 373 ЦК України)

Згідно з ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З комплексного аналізу вищевказаних норм чинного матеріального права можна зробити висновок, що право на судовий захист має саме власник земельної ділянки, права якого порушені.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 цього ж Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з ч. 1 ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасники справи, у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, зобов`язані подавати усі наявні у них докази у порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Доказами, згідно зі ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5-7 цієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства позивачами не подано жодних доказів, які б відповідали вимогам щодо їх належності та допустимості, у підтвердженні свого права власності на земельну ділянку. Більше того, самі-же позивачі у позові і поданих суду клопотаннях стверджують, що є власниками земельної ділянки та водночас просять визнати право власності на неї. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивачами не доведено набуття ними права власності на земельну ділянку, то ними й не доведено і факту порушення їхнього права.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження набуття позивачами права власності на земельну ділянку, з підстав, наведених у позові, а саме з підстави безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування та за давністю користування земельною ділянкою (набувальною давністю), адже позивачами не надано жодного доказу на підтвердження права власності на земельну ділянку з вказаних підстав.

Позивачами не надано та судами не здобуто доказів накладення (налягання, перетинання, пересікання) земельних ділянок, наданих ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , натомість матеріалами справи встановлено, що фактична площа і конфігурація земельної ділянки, що надана ОСОБА_4 не відповідає площі і конфігурації земельної ділянки наданої позивачам.

Долучена до матеріалів справи фотокопія висновку експерта № 044/19 від 21.11.2019 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 442/3062/18, зазначено про встановлення, що розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0203 по АДРЕСА_1 відповідає розташуванню земельної ділянки, виділеної для ведення садівництва рішенням виконкому Дрогобицької міської ради трудящих від 26.09.1950 року, закріпленої за будинковолодінням АДРЕСА_1 рішенням Дрогобицької міської ради №1553 від 20.10.1953 року та переданої у спільну сумісну власність земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Ухвалою XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської Ради від 26 грудня 2003 року, суд не приймає до уваги як доказ, оскільки її висновки не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки надана земельна ділянка ОСОБА_4 , не відповідає площі і конфігурації земельної ділянки наданої позивачам. Окрім цього, позивачами не доведено, що згаданий висновок експерта №044/19 судом першої інстанції під час розгляду справи №442/3062/18 брався до уваги та суд погодився з такими висновками, а також, що таке рішення набрало законної сили.

Колегія суддів вважає, що позивачами не доведено, що спірна земельна ділянка є саме тою земельною ділянкою, яку позивачі набули на підставі рішень Дрогобицької міської ради №1235 від 26.09.1950 року, №1553 від 20.10.1953 року, чи на підставі ухвали XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року №271.

Матеріли справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивачі на законних підставах користувалися чи користуються, а також, що вони успадкували від законних користувачів спірну земельну ділянку з 1950 року чи пізніше.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування п. п. 1.1 ст. 1 Рішення ХХХІ сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11.2017 року № 954 в частині надання ОСОБА_4 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 950 кв.м. на АДРЕСА_1 суд звертає увагу на таке.

Положеннями статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з статтю 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 3, ч. 9 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Підпунктами 1.12 та 1.13 ст. 1 Рішення ХХХІ сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11.2017 року № 954 надано дозволи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовними площами 317 кв.м. та 700 кв.м. на АДРЕСА_1 .

На підставі розробленого проекту землеустрою, відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про земельну ділянку площею 0,0939 га в АДРЕСА_1 для ведення садівництва Державним кадастровим реєстратором Дрогобицького районного відділу Львівської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Пунейко М.С. внесені до Державного земельного кадастру та 30 січня 2018 року здійснено державну реєстрацію земельної ділянки і присвоєно кадастровий номер :01:010:0203.

Відтак, колегія суддів критично оцінює покликання позивачів на те, що вони є власниками земельної ділянки, а надання Дрогобицькою міською радою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки для ведення садівництва ОСОБА_4 є протиправним і таким, що порушує право приватної власності, оскільки зазначеним оспорюваним рішенням міська рада розпорядилася вільною земельною ділянкою, що перебувала у комунальній власності, надавши дозвіл на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_4 , що відповідає повноваженням міської ради за змістом ст. ст. 12, 122, 118, Земельного кодексу України, в спосіб, передбачений законом, а відтак відсутні підстави для задоволення вимог позивачів щодо визнання недійсним цього рішення в частині надання земельної ділянки ОСОБА_4 .

Окрім того, аналіз ст. ст. 116, 118 ЗК України вказує на те, що місцева рада не має права визначати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на одну і ту ж саму земельну ділянку. В даному випадку надання такого дозволу вказує про відсутність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки і ще не означає позитивного рішення місцевої ради про передачу у власність цієї земельної ділянки після виготовлення проекту землеустрою.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №463/3375/15-а від 27 березня 2018 р. Аналогічні правові позиції викладені колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у Постановах від 10 грудня 2013 року (справа № 21-358а13) та від 07 червня 2016 року (справа №21-1391а16).

Згідно із висновком, викладеним у схожій справі у пункті 40 Постанови Великої Палати Верховного Суду № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) від 29 вересня 2020 року якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі.

В даному випадку, як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_2 , ОСОБА_1 мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку, а відтак Дрогобицька міська рада при винесенні Рішення ХХХІ сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11.2017 року № 954 жодним чином не порушила права позивачів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 83, 84, 87, 89, 228, 229, 263-264 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову, а відтак, у його задоволенні слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Оскільки суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати на користь ОСОБА_4 в розмірі по 1261,20 грн. з кожного, понесених за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представника ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 червня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення сесії міської ради, визнання права спільної сумісної власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати на користь ОСОБА_4 в розмірі по 1261,20 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета