Справа № 161/8854/19 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/247/20 Категорія: 68 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що він з 19 січня 2013 року перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, ще до реєстрації шлюбу проживав однією сім`єю з відповідачкою у Криму. За час шлюбу ними, як подружжям, набуто рухоме і нерухоме майно, у тому числі квартира АДРЕСА_1 та приміщення для зберігання автомобіля, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач також зазначав, спірне нерухоме майно в основному було придбане за його особисті кошти, відповідачка ніде не працювала і не працює. Вони з відповідачкою не досягли згоди щодо поділу спільного майна.

Посилаючись на зазначені обставини та, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 71,5 % частки квартири, а також на 71,5 % частини приміщення для зберігання автомобіля.

28 серпня 2019 року ОСОБА_3 пред`явила зустрічний позов про визнання її особистою приватною власністю 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також 1/2 частини приміщення для зберігання автомобіля, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Зустрічний позов обґрунтований тим, що спірне нерухоме майно вони з позивачем придбали у шлюбі і за спільні кошти, оскільки ще до реєстрації шлюбу вона працювала за кордоном і заробила певні грошові кошти, які пізніше витратила на придбання квартири і приміщення для зберігання автомобіля.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року в даній справі позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину приміщення для зберігання автомобіля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задоволити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності.

За змістом статті 60 СК України, статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 і відповідачка ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 19 січня 2013 року (а.с.11).

Судом також встановлено, що за час шлюбу позивач та відповідачка придбали у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а. с.12) та приміщення для зберігання автомобіля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 13). Вказане нерухоме майно зареєстровано на праві власності за відповідачкою ОСОБА_3 , про що 14 грудня 2013 року і 26 грудня 2013 року були видані відповідні свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно придбано сторонами по справі за час шлюбу і це нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому суд визнав за позивачем і відповідачкою, за кожним зокрема, право власності на 1/2 частку цього майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Як було встановлено в судовому засіданні сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі і за час шлюбу придбали зазначене нерухоме майно.

За положеннями частини 2 статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Частина 2 статті 70 СК України передбачає, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Кожна сторона, як передбачає частина 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що для придбання спірного нерухомого майна в основному були витрачені його особисті кошти, які він отримав від продажу квартири в місті Севастополь, а також кошти, які він заробив, працюючи помічником капітана торгівельного судна.

Проте, всупереч зазначеним вимогам закону позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що квартира і приміщення для зберігання автомобіля були в основному придбані за його особисті кошти.

Натомість норми закону, а саме стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому частки позивача і відповідачки в даному майні є рівними.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що квартира і приміщення для зберігання автомобіля придбані за його особисті кошти, оскільки відповідачка не працювала, не спростовують висновки місцевого суду щодо визнання вказаного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді