Номер провадження: 22-ц/813/3252/20
Номер справи місцевого суду: 2-9745/2006
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника Департаменту комунальної власності ОМР - Кузнецової Т.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєвої Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності,

встановив:

13 листопада 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на підсобне нежиле приміщення підвалу, загальною площею 87,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилалась на те, що вона є власником 424/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . Під вказаною квартирою розташовано нежиле приміщення підвалу, загальна площа якого, відповідно до технічного паспорту складає 87,3 кв.м. Згідно заяв власників квартир - співвласників будинку АДРЕСА_1 , посвідчених КП «ДЕЗ «Центральне», ними було здійснено поступку своїх прав сумісної власності на нежиле приміщення цього підвалу на її користь. Виходячи з цього, вона вважає, що є власником зазначеного допоміжного приміщення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на підсобне допоміжне нежитлове приміщення підвалу площею 87,3 кв.м., що розташоване під квартирою АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі від 13.06.2018 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.31-35).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування квартири від 18 грудня 1999 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., реєстровий № 3136 та зареєстрованого 23 грудня 1999 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості Виконавчого комітету Одеської міської ради під № 640 - стор. 67 -кн.141пр., позивач ОСОБА_1 є власником 424/1000 часток квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору довічного утримання від 27 грудня 1999 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., реєстровий № 8010 та зареєстрованого 14 січня 2000 року в книзі 351 пр. стор. 116 реєстр. 640, ОСОБА_2 є власником 290/1000 часток квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 зазначила, що ставши співвласником житлового будинку № АДРЕСА_1 , вона фактично стала співвласником підвального приміщення, яке розташовано під вказаним житловим будинком, нарівні з іншими співвласниками вказаного житлового будинку - відповідачами у справі.

З цих підстав та у відповідності до ст. 392 ЦК України, згідно якої власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на підвальне приміщення, загальною площею 87,3 кв.м., що розташоване під квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі, та визнано за ОСОБА_1 право власності на підсобне допоміжне нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,3 кв.м., що розташоване під квартирою АДРЕСА_1 .

Більше того, вказане право власності ОСОБА_1 на підвальне приміщення було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.04.2007 року, про що мається відповідне рішення і реєстраційний запис 18011546 (т.1, а.с.223).

Однак, не дивлячись на це, лише більше ніж через 11 років після набрання вказаним судовим рішенням законної сили та Державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на допоміжне нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,3 кв.м., що розташоване під квартирою АДРЕСА_1 , Департамент комунальної власності Одеської міської ради вирішив його оскаржувати в апеляційному порядку, з посиланням на те, що право власності на вказані підвальні приміщенні визнано за Одеською міською радою.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, її заявник посилався на те, що увідповідності до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.

На виконання зазначеної постанови, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.

У зв`язку з цим та на виконання вищевказаного рішення, виконавчий комітет Одеської міської ради 30.09.2004 року прийняв рішення № 586, яким зареєстрував нежитлові приміщення підвалу, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси.

Крім того, відповідно до вищевказаного рішення, було видано свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 069580 від 13.04.2005 року та серії ЯЯЯ № 069581 від 13.04.2005 року.

Посилаючись на зазначені обставини, заявник апеляційної скарги доводив суду апеляційної інстанції того, що суд визнав за позивачкою ОСОБА_1 право власності на підвальні приміщення, які належать на праві власності Одеській міській раді.

Однак, з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується, оскільки як вбачається із оскаржуваного судового рішення, яке було ухвалено 26 грудня 2006 року, за позивачкою ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,3 кв.м., що розташоване під квартирою АДРЕСА_1 .

Проте, право власності Одеської міської ради, на яке посилається заявник апеляційної скарги, мається лише на інші підвальні приміщенні, у тому числі загальною площею 26,0 кв.м. та 30,3 кв.м., відповідно, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.65-68).

Більше того, право власності на вказані нежитлові підвальні приміщення 26.04.2005 року також зареєстровані за Одеською міською радою в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно (т.1, а.с.221-звор.)

Зазначені обставини свідчать про те, що заявник апеляційної скарги не довів суду апеляційної інстанції, що оскаржуваним судовим рішенням визнано право власності за ОСОБА_1 на підвальне приміщення, яке належить на праві власності Одеській міській раді, оскільки згідно матеріалів справи, мова йде про різні приміщення, враховуючи їх площі.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як було встановлено в суді апеляційної інстанції, квартира АДРЕСА_1 , є відокремленим приміщенням, а тому підвал знаходиться лише під цією квартирою, яка належить на праві приватної спільної власності позивачці ОСОБА_1 і відповідачці ОСОБА_2 . При цьому, у вказаному підвальному приміщенні маються комунікації, які проведені лише до вказаної квартири № АДРЕСА_1 , а тому інші співвласники будинку не мають до цих комунікацій жодного відношення. За весь час набуття права власності ОСОБА_1 вивезла із вказаного підвалу сміття і зробила в ньому ремонт, затративши таким чином значні грошові кошти.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку слід виходити із принципу правової визначеності судового рішення, з моменту ухвалення якого, набрання ним законної сили і Державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , до подання апеляційної скарги пройшло більше 11 років.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що доступ до правосуддя є основним правом особи, однак в даному випадку не може бути безмежним, а тому твердження заявника апеляційної скарги про те, що він дізнався про його порушене право в травні 2018 року, є безпідставним і спростовується вищевикладеними фактами.

Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасників виконують декілька цілей, в числі яких, - забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли би бути зменшені, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу (див. п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Застосування строку позовної давності в цілях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність та остаточність.

П.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував ЄСПЛ у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х) (п. 46 рішення).

Крім того, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 лютого 2018 р., у справі № 813/1897/17, зазначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання в права особи повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції.

ЄСПЛ у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип «належного урядування» покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у разі звернення до суду будь-якого суб`єкта владних повноважень до громадян України, суб`єктів господарювання суди повинні використовувати принцип «належного урядування» на користь цих громадян і враховувати вищевказану практику ЄСПЛ в процесі судочинства.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2006 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складно 24.02.2020 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра