Справа № 2-510/2009 Головуючий у 1 інстанції: Хобор Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1083/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2009 року, постановлене в складі головуючого судді Хобор Р.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування. Просила поновити строк звернення до суду та визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її брата. Позов мотивувала тим, що брату ОСОБА_7 належав новозбудований будинок за адресою: АДРЕСА_1 , однак право власності оформити брат не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Оскільки спадкоємці першої черги від спадщини відмовились, вона, як рідна сестра покійного - спадкоємець другої черги за законом, за власний кошт обштукатурила його, закінчила газифікацію, електрифікацію та провела телефон. Будинок був прийняти в експлуатацію, однак право власності оформлено так і не було, оскільки власник помер і на нього відкрилася спадщина. Оформити спадщину через нотаріальну контору не має можливості, так як пропустила строк для прийняття спадщини, через тривале оформлення документів на будинок.

Просила позов задовольнити.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2009 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2009 року в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4 , який участі в розгляді справи не приймав. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що є рідним братом покійного ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі і на житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначає, що постійно проживав за адресою АДРЕСА_1 . З моменту, коли брат переїхав проживати в інше місце, він доглядав за садом, висаджував дерева, обробляв город, прибирав прибудинкову територію та доглядав за будинком, тобто є таким, що фактично прийняв спадщину та вступив в управління спадковим майном, проте до участі у справі його не залучили. Йому не було відомо, що спадкоємці першої черги відмовились від спадщини. Суд не з`ясував, хто ще входить до кола спадкоємців другої черги, чи є у спадкодавця інші родичі, ніж ті, що були сторонами у справі. Судом не було з`ясовано, чи заводилась спадкова справа після смерті спадкодавця. Також суд визнав право власності на майно, яке спадкодавцю не належало, оскільки право власності на спірний будинок оформлено не було, а тому даний об`єкт не міг входити до спадкової маси та спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , відтак не може спадкуватись позивачем за судовим рішенням. Суд також не звернув уваги на те, що за наявними в матеріалах справи документами неможливо встановити чи позивачка є родичем покійного ОСОБА_7 та чи відноситься вона до кола спадкоємців, а якщо відноситься, то до якої черги.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2009 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги. Вважає, що оскільки апелянт не був включений в коло спадкоємців першої черги, не претендував на спадщину, не заперечував, щоб позивач добудувала будинок покійного брата та виготовила всю технічну документацію на нього, протягом 17 років не звертався з приводу спадкових прав в нотаріальну контору, однак після проведених всіх оздоблювальних позивачкою робіт, вкладення коштів в ремонт, він бажає скасувати право власності, йому слід відмовити у задоволення апеляційної скарги

У відповідь на відзив на апеляційну скаргу апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задововоленні позову ОСОБА_2 . Мотиви у відповіді є аналогічними мотивам апеляційної скарги.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 збудував будинок АДРЕСА_1 на власному подвір`ї, маючи дозвіл виконкому Стрийської міської ради від 17.17.77 №350 та погоджений проект на будівництво індивідуального житлового будинку, що стверджується висновком виданим відділом містобудування та архітектури Стрийської райдержадміністрації.

22.06.1985 року ОСОБА_7 подарував Ѕ частину цього житлового будинку апелянту ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що стверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Здовбницькою сільською радою, актовий запис про смерть № 83.

Після його смерті залишились спадкоємці першої черги - його дружина та двоє дітей, що не заперечується учасниками справи.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла його дружина, ОСОБА_6 . Спірний будинок не ввійшов до складу спадкового майна, на яке видано свідоцтво.

В той же час в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_6 про визнання позову, яку остання підтримала і в суді апеляційної інстанції. Однак вважати таку відмовою від спадкування спірного майна правих підстав немає.

Розглядаючи спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на спадкове майно після смерті брата ОСОБА_7 , оскільки фактично спадщину прийняла, так як продовжувала користуватись майном брата, за власні кошти закінчила будівництво будинку, провела газ та електрифікувала будинок, а також провела зовнішні оздоблювальні роботи. А відтак, суд дійшов висновку що за нею слід визнати право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права і без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в день смерті спадкодавця ОСОБА_7 рідного брата по маминій лінії позивача та апелянта.

Згідно пунктів 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Аналогічні роз`яснення містить пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138 цс13, згідно яких відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно до ст. 530 ЦК України (в редакції 1963 р.) при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частинах: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого, як з боку батька так і з боку матері (друга черга).

За приписами ст. 549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

- якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

- якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що узгоджується з ст.ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції 2004 року, що діяли на час постановлення оскаржуваного рішення).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала на те, що спадкоємці першої черги від спадщини відмовились, вона, як рідна сестра покійного має право на спадщину в порядку другої черги, оскільки власний кошт обштукатурила його, закінчила газифікацію, електрифікацію та провела телефон. Будинок був прийняти в експлуатацію, однак право власності оформлено так і не було, оскільки власник помер і на нього відкрилася спадщина. Оформити спадок через нотаріальну контору не має можливості, так як пропустила строк для прийняття спадщини, через тривале оформлення документів на будинок.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частиною першою статті 33 ЦПК України, в редакції 2004 року, передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Позивач звертаючись до суду зазначила відповідачів одного з рідних братів спадкодавця ОСОБА_7 ОСОБА_7 , який проживав у спірному будинку і потребував допомоги, та дружину ОСОБА_7 ОСОБА_6 , яка проживає в АДРЕСА_2 , які визнали позов. До інших спадкоємців першої черги, зокрема двох дітей спадкодавця, та другої черги, в тому числі і апелянта, позивач з позовними вимогами не зверталась.

Як вбачається зі змісту статей 33, 119 ЦПК України, в редакції 2004 року, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, спадкоємець першої черги дружина покійного відповідач ОСОБА_6 спадщину після смерті свого чоловіка прийняла, оскільки на час його смерті проживала разом з ним, а також звернулась у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину (а.с.92), що свідчить про відсутність відмови цього відповідача у визначений законом спосіб та строк від спадщини, а відтак спірною є можливість закликання до спадщини спадкоємців другої черги.

Відповідно до п. 3.1. роз`яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України, (в редакції 2004 року, що діяла на час постановлення оскаржуваного рішення) суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов`язаний витребувати такі докази (ч. 1 ст. 137 ЦПК в редакції 2004 року).

У разі якщо особи, які беруть участь у справі, не заявляють клопотання про витребування доказів, зокрема, копій документів із спадкової справи, обов`язком суду на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК (в редакції 2004 року) є роз`яснення наслідків невчинення такої процесуальної дії.

До матеріалів справи сторонами не було надано жодних документів, які б вказували на коло спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_7 , хоча наявність таких учасниками справи не заперечується, доказів, які б свідчили про відмову від спадщини у встановлений законом строк та спосіб спадкоємців першої черги, звернення позивача у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, наявність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, звернення до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, докази вступу позивача в управління спадковим майном, оскільки спірне майно знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а позивач зареєстрована в АДРЕСА_1 , що при оцінці всіх доказів у сукупності могло би бути підставою для оформлення спадкових прав у судовому порядку. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справ, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права і є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_4 посилався на те, що теж є спадкоємцем майна другої черги після смерті свого брата ОСОБА_7 , однак залученим до участі у справі не був.

Колегія суддів вважає, що ці доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення також заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що позов про визнання права власності на спадкове майно було пред`явлено до відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 при наявності інших спадкоємців першої черги та спадкоємця за законом другої черги - апелянта, питання про залучення яких до участі в справі судом першої інстанції було проігноровано, в той час коли оскаржуваним судовим рішенням вирішувалось про їх права, свободи, інтереси та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про допущені судом першої інстанції процесуальні порушення, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Суд апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване ж судове рішення критерію обґрунтованості судового рішення не відповідає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання в порядку спадкування за законом права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.