Провадження 2/127/3852/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Шеремети А.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна, -

в с т а н о в и в:

01.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна (а.с. 2-5).

Позивач мотивував вимоги тим, що він працює відеооператором на телеканалі «СТБ» і познайомився з ОСОБА_2 під час зйомок.

ОСОБА_2 є популярною особою в Україні, знаменитий боксер у минулому, на сьогодні він відомий як телеведучий та шоумен. Зважаючи на це, позивач домовився із відповідачем про зустріч з ним та його знайомим ОСОБА_3 з метою подальшої співпраці між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо рекламування та просування продукції під логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

ОСОБА_3 є єдиним власником промислового зразка № НОМЕР_1 логотипу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

19.06.2019 року, під час усних домовленостей про подальшу співпрацю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач помилково, без будь-якої правової підстави, перерахував ОСОБА_2 на його рахунок 50 000 грн.

В подальшому він декілька разів усно та письмово, шляхом надсилання повідомлення через додаток «Вайбер», звертався до відповідача з приводу повернення безпідставно перерахованих йому коштів, але вимоги позивача задоволені не були, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Зазначаючи правовою підставою даного позову ст.ст. 387, 1212 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 50 000 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що ОСОБА_3 його кум, який бажав зробити рекламу для товару «Спортивна ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Він хотів допомогти і порекомендував ОСОБА_3 звернутись до ОСОБА_2 . Після знайомства ОСОБА_3 з ОСОБА_2 домовились про співпрацю. В цей період часу, 19.06.2019 року, він, знаючи номер карти ОСОБА_2 , помилково перерахував йому кошти в сумі 50 000 грн. через касу АТ КБ «Приват Банк», при цьому будь-яких угод, домовленості про співпрацю не було. Чому він це зробив в судовому засіданні пояснити не зміг. Жодних юридичних підстав для перерахунку грошей, для укладення договорів між ним та ОСОБА_2 не було, оскільки він не є співвласником торгової марки « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Визнав, що 25.06.2019 року разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вони проводили фотосесію у студії для рекламування продукції « ІНФОРМАЦІЯ_1 », проте претензій відповідачу щодо повернення помилково перерахованих коштів він не пред`являв. Просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти в сумі 50 000 грн. та судові витрати в загальній сумі 3 768, 40 грн.

Представник позивача адвокат Андрусенко О.В. позов підтримав, суду пояснив, що ОСОБА_3 є одноосібним власником промислового зразка логотипу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і жодну особу не уповноважував на рекламування своєї продукції, в тому числі ОСОБА_1 . За рахунок позивача відповідач набув 50 000 грн., проте кошти позивач перерахував помилково, без будь-якої правової підстави: між ними не укладалось жодного правочину, перерахування коштів не було передбачено адміністративним актом або положенням Закону. Вважає, що якщо між сторонами немає юридичного договору, домовленості, правовідносин, зобов`язань, то кошти в сумі 50 000 грн. повинні бути повернуті позивачеві на підставі ст. 1212 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов (а.с. 47-49). Свою позицію обґрунтовував тим, що навесні 2019 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 звернулись до нього з пропозицією знятись в рекламі продукції під логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». ОСОБА_1 приймав участь в обговоренні порядку участі в рекламі, суми винагороди, і в результаті переговорів була досягнута домовленість про проведення зйомки та оплати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках послуг. Кожен сфотографував номер його картки і 19.06.2019 року ОСОБА_1 перерахував на його рахунок 50 000 грн. Після отримання коштів він домовився з фотографом ОСОБА_4 про фото сесію, і про оренду студії в м. Вінниці. 25.06.2019 року в студії по Хмельницькому шосе в м. АДРЕСА_1 відбулась зйомка, а в подальшому фотокартки і ролик були розміщені на сайтах в Інтернеті ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Таким чином, між ним і позивачем існувала усна домовленість про проведення роботи з реклами продукції і ним були повністю виконані обов`язки за договором, тому підстав для застосування ст.. 1212 ЦК України і повернення коштів немає.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 вимоги ОСОБА_1 не визнав, суду пояснив, що вони з позивачем знайомі по роботі, між ними ділові стосунки. В травні 2019 року позивач зателефонував йому, назвався продюсером і запропонував співпрацю в проекті «Спортивна кухня». Позивач приїхав до нього в м. Вінницю із продукцією «Спортивна кухня», роздав відвідувачам ІНФОРМАЦІЯ_2 логотипом «Спортивна ІНФОРМАЦІЯ_1 » для спроби. На той час він не знав, хто є власником цієї продукції, проте сприймав ОСОБА_1 як зацікавлену особу, перераховував йому на карту 2170 грн. за продану продукцію в спортзалі. Також вони домовились про використання його обличчя в рекламі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про вартість його участі у рекламі і домовились про проведення фото та відео зйомки, про сплату авансу 100 000 грн. Через кілька днів ОСОБА_1 подзвонив йому і повідомив, що гроші перераховані на його картку двома переказами, оскільки вони з ОСОБА_3 поділили суму за його послуги. Він домовився і самостійно оплатив оренду студії та домовився з фотографом ОСОБА_4 25.06.2019 року ОСОБА_1 із ОСОБА_3 приїхали в м. Вінницю для проведення зйомок в рекламі. Через декілька тижнів йому подзвонив ОСОБА_1 та повідомив, що продукція не продається і просив повернути кошти. Вважає, що такі вимоги є безпідставними, оскільки між ним та позивачем існував усний договір, він виконав його належним чином, дозволив проводити зйомки себе і використовувати його обличчя в рекламі протягом певного часу, і за це отримав винагороду в сумі, що була погоджена заздалегідь. Дійсно, письмового договору вони не оформили, оскільки ОСОБА_1 бажав зробити роботу і отримати фотокартки якнайшвидше, крім того, він сам вважав, що така справа не є тривалою і вартісною, а угода виконана повністю. Якби до 25.06.2019 року ОСОБА_1 повідомив про необхідність повернення грошей, то він би повернув гроші перед зйомкою і участі в фотосесії не приймав.

Представник відповідача адвокат Слободян Г.В. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що позивач не довів, що кошти він перерахував помилково, тому підстав для застосування ст. 1212 ЦК України немає. Між сторонами існували ділові стосунки і статтями 205, 206 ЦК України не заборонено укладати правочини в усній формі, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, а тому відсутність самого письмового договору не свідчить про відсутність домовленості.

Третя особа ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 підтримав, просив його задоволити. Суду пояснив, що він створив проект «Спортивна ІНФОРМАЦІЯ_1 » і бажав рекламувати його для успішного продажу. З ОСОБА_2 він познайомився через свого кума ОСОБА_1 . Вони всі зустрілись в м. Вінниці, а також зустрічались в Києві з продюсером ОСОБА_2 і обговорили умови реклами продукції, домовились про фотозйомку і суму оплати до 5 000 доларів США. Будь-яких письмових угод не укладали. Оскільки він грошей не мав, то 19.06.2019 року перерахував ОСОБА_2 лише частину, 50 000 грн. Чому ОСОБА_1 перераховував відповідачу суму в цей самий день, де він взяв рахунок ОСОБА_2 - не знає, він не уповноважував його вести справи від його імені.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що із ОСОБА_1 він знайомий з літа 2019 року, з ОСОБА_2 підтримують стосунки тривалий час, він допомагає йому консультаціями, як продюсер. Влітку 2019 року він був присутній на зустрічі ОСОБА_2 з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в м.Києві. ОСОБА_1 виступав як продюсер і був відповідальний за проект «Спортивна кухня», цікавився порядком співпраці, участю в фотосесії, рекламі, тому всі домовленості були з ним. Письмовий договір із ОСОБА_2 вони не укладали, вирішили спробувати і навпіл понести витрати по оплаті гонорару ОСОБА_2 Вони обмінялись номерами телефонів і через деякий час ОСОБА_1 в переписці повідомив, що він перерахував відповідачу кошти за участь у фотосесії. ОСОБА_2 виконав свою роботу, знявся в фотосесії для реклами «Спортивної кухні», однак, в кінці літа 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою повернути йому гроші, оскільки продажів товару не було.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знайомий у зв`язку з фотосесією реклами «Спортивної кухні», вони зустрілись на зйомці у студії. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 виступали як партнери, ОСОБА_2 мав бути «обличчям» торгової марки. Вони всі разом були у кадрі, ОСОБА_1 приймав активну участь у роботі, в подальшому вів з ним переписку щодо надіслання фотографій.

Ухвалою від 09.10.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі № 127/27059/19 (а.с. 18).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підставі наданих суду доказів було встановлено, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 через касу ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахував на рахунок ОСОБА_2 50 000 грн. (а.с. 11).

Судом також встановлено, що перед цим між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений усний договір щодо надання відповідачем послуг з реклами продукції під логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Власником промислового зразка був ОСОБА_3 (а.с. 9, 10).

З пояснень сторін і свідків вбачається, що сторони домовились про оплату послуг ОСОБА_2 з метою прийняття участі у фотосесії з реклами продукції, яка відбулась 26.06.2019 року в м. Вінниці.

Вказані обставини також підтверджені наданими суду фотоматеріалами, на яких зображені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у кухонних фартухах з логотипом «Спортивна кухня» та із продукцією з логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 51-64). В судовому засіданні сторони повідомили, що фотографії та відеоролик був розміщений ОСОБА_1 на своїй сторінці в соціальній мережі.

На момент проведення фото та відео зйомки 26.06.2019 року позивач ОСОБА_1 не пред`являв вимог до ОСОБА_2 щодо повернення помилково та безпідставно перерахованих коштів в сумі 50 000 грн. або розірвання усного договору.

Тобто, самі події і поведінка учасників справи свідчать про існування зобов`язальних правовідносин і утворюють правову підставу для набуття майна в незаборонений законом спосіб, а відсутність письмового договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не свідчить про неправомірність дій сторін.

Тому суд дійшов висновку, що між сторонами діяли договірні правовідносини з приводу надання послуги, відповідно до яких одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до вимог ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані (ч.2 ст. 214 ЦК України).

Перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача, що підтверджено квитанцією від 19.06.2019 року, суд розцінює як підтвердження укладення усного договору про надання послуг і виникнення договірного зобов`язання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що гроші він перерахував ОСОБА_2 помилково, тому вимагав повернення на підставі ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, він в судовому засіданні не пояснив, в чому була його помилка.

Суд вважає, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню ст.1212 ЦК України.

Так, статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власникоміз чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або збереглайого у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави длявисновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти:1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 07.06.2017 р. у справі № 923/1233/15.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі №6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Оскільки взаємної згоди сторін на відмову від правочину не було, договірні зобов`язання з приводу надання послуг виконані, суд вважає, що право позивача не було порушене і не підлягає захисту шляхом шляхом застосування ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 204-206, 901, 903, 1212 ЦК України,

ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна відмовити.

Судовий збір залишити за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ;

третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складене 20.02.2020 року.

Суддя: