провадження № 22-ц/824/1931/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
У Х В А Л А

19 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Повного товариства «Універсальний ломбард «Грошович`ОК» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова допомога» і Компанія» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг у сумі 5 540 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 200 000 доларів США для розширення напрямків аграрного бізнесу компанії. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 написала розписку від 18 березня 2016 року, в якій підтвердила отримання нею у борг грошей та зобов`язалась повернути кошти не пізніше 31 грудня 2018 року. У зазначений термін відповідач гроші не повернула. Вказаний борг відповідач визнає, однак, зобов`язання за договором позики не виконує.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 18 березня 2016 року в сумі 5 537 652 грн. 80 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Повне товариство «Універсальний ломбард «Грошович`ОК» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова допомога» (далі - Товариство), який не брав участі у справі та вважає, що суд вирішив питання про його права, інтереси та обов`язки, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Товариство зазначає, що відповідач є його боржником на підставі укладених між Товариством та відповідачем договорів позики. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед Товариством щодо повернення кредитних коштів, Товариством вживаються заходи щодо захисту своїх цивільних прав та інтересів судом. При цьому, апелянта не було залучено до участі у розгляді даної справі, що призвело до неправильного вирішення справи, порушення його прав та обов`язків. На думку апелянта, ухвалення судового рішення на користь позивача має такі правові наслідки як отримання в майбутньому позивачем статусу стягувача у зведеному виконавчому провадженні, а також отримання в майбутньому позивачем права отримання коштів, стягнутих з відповідача, в порядку і спосіб, передбачений ч. 2 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження», що порушує права та інтереси апелянта, як стягувача за вже існуючими виконавчими провадженнями. Позивач та відповідач є пов`язаними між собою особами та, зловживаючи процесуальними правами, вчиняють дії, спрямовані на перешкоджання виконання рішення суду, що набрало законної сили. На підтвердження зазначених обставин Товариство посилається на публічну інформацію, що міститься за посиланням на офіційному сайті Судової влади України. Незалучення судом Товариства до участі у розгляді справи в якості третьої особи позбавило апелянта можливості надати суду свої доводи, пояснення та заперечення щодо позовної заяви, а також надати належні, допустимі та достовірні докази щодо наявності у позовній заяві ознак зловживання процесуальними правами учасниками справи, що грубо порушує права та охоронювані законом інтереси Товариства. Крім того, фактом підтвердження передачі коштів відповідачу було укладенням договору та написання відповідачем розписки про отримання вказаних коштів. Однак, з огляду на обмеження, встановлені Національним банком України, позивач не міг передати відповідачу 200 000 доларів США за договором позики, оскільки повинен був здійснити перерахування коштів у безготівковому порядку. Відтак, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку як про встановлення обставин надання позики відповідачу, так і про встановлення передачі коштів. Товариство також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ч. 3, 4 ст. 44, ст. 53, 175, 177, 185, 186, 236 ЦПК України.

На адресу апеляційного суду 18 грудня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому позивач зазначає, що посилання Товариства на договір іпотеки, укладений з відповідачем, є безпідставними, оскільки предметом спору у даній справі є грошове зобов`язання за укладеним між сторонами договором позики. При цьому, будь-які вимоги щодо нерухомого майна позивачем заявлено не було. Не укладення договору позики в нотаріальній формі, без ліцензії НБУ не є підставою незаконності рішення, оскільки відповідачем не оспорювався сам факт позики, договір не визнаний недійсним. Наявність інших судових процесів, виконавчих проваджень, у яких фігурує боржник по справі, не говорить жодним чином про зловживання правами, шахрайські дії, умисне невиконання рішень інших судів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне закрити апеляційне провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 надав у ОСОБА_2 в позику 200 000 доларів США на розширення напрямків аграрного бізнесу компанії, засновником якого є позичальник. Суму позики позичальник зобов`язався повернути до 31 грудня 2018 року (а. с. 5).

На підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_2 власноручно написала розписку від 18 березня 2016 року (а. с. 6).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався статтями 526, 530, 610, 612, 625, 1046, 1048, 1049 ЦК України та врахував той факт, що у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнала заявлений позов в повному обсязі.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 200 000 доларів США на розширення напрямків аграрного бізнесу компанії, засновником якого є позичальник, а відповідач прийняла на себе зобов`язання повернути вказану суму позики у строк до 31 грудня 2018 року. Факт отримання коштів підтверджується написаною ОСОБА_2 розпискою від 18 березня 2016 року.

Відповідач не виконала належним чином своїх обов`язків за договором позики, у зазначений термін суму позики не повернула.

ОСОБА_2 визнала факт отримання позики від ОСОБА_1 та пояснила в суді першої інстанції, що позивач є її колишнім чоловіком, у якого вона позичила кошти для ведення власного бізнесу. Відповідач не має можливості розрахуватися з позивачем на даний час, оскільки фірма, зареєстрована на її ім`я, діяльність не здійснює, намагатиметься виплачувати гроші частинами.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Згідно ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, на стадії апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням вирішено питання її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, суд апеляційної інстанції встановлює, чи дійсно мало місце вирішення таких питань.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції Товариство вказує на те, що відповідач є боржником Товариства на підставі укладених між Товариством та відповідачем договорів позики, які відповідачем не виконуються. При цьому, апелянта не було залучено до участі у розгляді даної справі.

Предметом спору у даній справі є грошові кошти за укладеним між сторонами договором позики. Учасниками договору є ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник). Товариство не є стороною договору позики, ніякого відношення до вказаних коштів не має, а, відтак, його права, обов`язки та інтереси ніяким чином не порушуються.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року Товариству було відмовлено у задоволенні заяви про залучення його до участі у розгляді вказаної справи в якості третьої особи. Суд вказував на те, що посилання заявника на договір іпотеки, укладений ним з відповідачем, ніяким чином не стосується суті спору та змісту заявлених вимог. Крім того, заявником не зазначено на які саме права та обов`язки та яким чином може вплинути рішення суду у справі стосовно Товариства за наявності укладеного з відповідачем договору іпотеки.

В апеляційній скарзі Товариство вказує на те, що постановленням зазначеної ухвали та ухваленням оскаржуваного рішення порушено його права та охоронювані законом інтереси.

Товариство зазначає що ухвалення судового рішення на користь позивача має такі правові наслідки як отримання в майбутньому позивачем статусу стягувача у зведеному виконавчому провадженні, а також отримання в майбутньому позивачем права отримання коштів, стягнутих з відповідача, в порядку і спосіб, передбачений ч. 2 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження», що порушує права та інтереси апелянта як стягувача за вже існуючими виконавчими провадженнями.

Однак, доводи Товариства щодо відкриття зведеного виконавчого провадження є передчасними. Відповідно до вимог статті 431 ЦПК України та статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

З урахуванням зазначеного, підставою для відкриття виконавчого провадження по виконанню судового рішення є пред`явлений до відповідного відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця виконавчий документ разом із заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження.

Проте, відповідачем може бути добровільно виконано рішення суду та повернуто суму боргу позивачу, у зв`язку з чим відпаде необхідність відкриття виконавчого провадження.

Крім того, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 13 ЦК України наявність відкритого виконавчого провадження зі стягнення на користь Товариства суми боргу з відповідача не може перешкоджати здійсненню судового захисту прав іншими особами у разі їх порушення відповідачем.

У матеріалах справи міститься заява Товариства про залучення його до участі у справі як третьої особи, в якій апелянт вказував, зокрема, на наявність укладеного між ним та відповідачем ОСОБА_2 договору іпотеки. Товариство також зазначало, що у рамках даної справи накладено арешт на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 зазначено, що іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше. У цьому разі заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, не є перешкодою для реалізації майна, а покупець такого майна набуває право власності на нього вільним від зазначених обтяжень. Якщо ж майно не буде реалізоване, а іпотека буде припинена або буде знятий арешт, накладений виконавцем (зокрема, у випадку повного виконання боржником свого обов`язку), то заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, і надалі виконуватимуть функцію забезпечення позову.

Оскаржуючи рішення суду, Товариство посилається на те, що позивач та відповідач є пов`язаними між собою особами та вчиняють дії, які спрямовані на перешкоджання виконання рішення суду.

Проте, такі твердження Товариства фактично ґрунтуються на припущеннях, на яких, в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися доказування.

Апелянт вказує на те, що судом не встановлено обставин надання позики відповідачу та не встановлено факт передачі коштів, оскільки, враховуючи обмеження Національного банку України, такий доказ, як розписка, не доводить належного перерахування коштів у безготівковому порядку. Судом у порушення вимог ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України не було вжито заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами позивачем та відповідачем. Суд мав встановити ці обставини та залишити позовну заяву без розгляду або повернути заяву позивачеві. Судом першої інстанції не було встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог, встановлених статтями 175 та 177 ЦПК України, а суд у порушення вимог ст. 185 ЦПК України відкрив провадження у справі. Судом також було порушено вимоги ст. 186 ЦПК України.

Проте, оцінка зазначених доводів апелянта може мати місце за умови встановлення судом обставин, що свідчать про вирішення судом питання про права, обов`язки чи інтереси Товариства при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Однак, такі обставини апеляційним судом не встановлені, а тому доводи, наведені в апеляційній скарзі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у разі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких обставин, провадження за апеляційною скаргою Повного товариства «Універсальний ломбард «Грошович`ОК» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова допомога» і Компанія» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 261, 362 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Повного товариства «Універсальний ломбард «Грошович`ОК» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова допомога» і Компанія» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.