БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/124/20
Справа № 356/97/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2020 суддя Березанського міського суду Київської області Капшученко І. О., розглянувши матеріали позовної заяви Березанської міської виборчої комісії Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета Березанська громада» про спростування недостовірної інформації,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернулась Березанська міська виборча комісія Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета Березанська громада» про спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позову вказувала, що в газеті «Березанська громада» від 07.02.2020 № 6 (211) під рубрикою «Сесія» у матеріалі «Руслан ОСОБА_1 - перший заступник міського голови» було оприлюднено інформацію наступного змісту: «Відповідно до постанови Березанської міської виборчої комісії від 18 січня 2020 року, до складу Березанської міської ради увійшов новий депутат Дмитро Іванович Кованжи від Радикальної партії ОСОБА_2 . ОСОБА_3 ... працюватиме замість ОСОБА_4 , яка після призначення на посаду керуючої справами виконкому склала депутатські повноваження». Вказану інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ставить під сумнів діяльність Березанської міської виборчої комісії Київської області та є спробою легалізувати незаконні дії влади в особі Березанської міської ради стосовно заміщення депутата Березанської міської ради Київської області ОСОБА_5 шляхом розміщення інформації у ЗМІ. Поширенням вказаної інформації відповідач порушив особисті немайнові права позивача, а саме дав підставу виборцям вважати, що Березанська міська виборча комісія Київської області здатна порушувати Виборчий Кодекс України та працювати поза межами правового поля. Відтак, просить суд визнати недостовірною і такою, що не відповідає дійсності та порушує немайнові права позивача вищевказану інформацію, поширену ТОВ «Газета Березанська громада», а також зобов`язати відповідача її спростувати.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, як визначено абз. 1 ч. 1 ст. 187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Відповідно до роз`яснень п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Так, згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності до статті 125 Конституції України система судів загальної юрисдикції в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, реалізуючи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Прецедентними в цьому відношенні є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Як зауважує Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 21.10.2010 у справі «Дія 97» проти України», процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності; учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (заява № 19164/04, § 47).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, за правилами, встановленими ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У відповідності до роз`яснень, наведених в п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Водночас, статтею 4 ГПК України гарантовано право на звернення до господарського суду.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 ГПК України).

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Так, за змістом пункту 14 частини 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою.

У відповідності до правового висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03.04.2019 у справі № 750/2052/16-ц, від 07.08.2019 у справах № 757/43785/18-ц, № 757/43800/18-ц та № 757/43793/18-ц, висновки яких суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, справи про захист ділової репутації слід розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком справ між юридичними особами й іншими суб`єктами підприємницької діяльності у зв`язку зі здійсненням ними господарської діяльності, які належать до юрисдикції господарського суду. Участь у таких справах позивачем або відповідачем фізичної особи, яка не є підприємцем, виключає юрисдикцію господарського суду.

Так, за змістом частини 1 статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

За змістом роз`яснень, наведених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Так, як вбачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до суду з позовом, позивач вважає поширену відповідачем інформацію недостовірною та такою, що негативно впливає на оцінку діяльності позивача як учасника суспільних відносин, відтак, завдає шкоди його діловій репутації.

Враховуючи викладене, предмет та підстави позову, зміст позовних вимог, а також суб`єктний склад учасників справи, суд дійшов висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами п. 14 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що позов Березанської міської виборчої комісії Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета Березанська громада» про спростування недостовірної інформації не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1ч.1ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що у відкритті провадження у справі необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15-16, 94, 201 ЦК України, ст. 20 ГПК, ст.ст. 2, 4-5, 10, 19, 186-187, 258-261, 263, 352-354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження в цивільній справі за позовом Березанської міської виборчої комісії Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета Березанська громада» про спростування недостовірної інформації - відмовити.

Роз`яснити позивачу його право звернутися до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області.

Суддя: І. О. Капшученко