ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8122/20 Справа № 199/4873/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача та просила, з урахуванням уточнень позовних вимог, суд: встановити факт проживання сторін по справі однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою у період з 01 січня 2004 року по 14 вересня 2011 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:140:0030, що розташована за тією ж адресою.

У підтвердження заявлених вимог посилається на те, що сторони по справі в кінці 80-х років почали проживати разом. Спочатку вони мешкали в квартирі батьків позивачів, а згодом стали шукати будинок для спільного проживання. На момент зустрічі позивач не перебувала у шлюбі, а відповідач через короткий проміжок часу після початку спільного проживання розірвав попередній шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16 березня 1990 року. В один день вона з відповідачем були переведені із Головного інформаційно-обчислювального центру ДВО «Південметалвугпром» МЧС УРСР, де працювали разом, до ОП «Південінформатика», де разом працювали до 20 травня 1996 року. Поряд з цим сумісництвом вони працювали з 01 квітня 1993 року в фірмі «Дентіс ЛТД», де пізніше працевлаштувались на постійну роботу. Позивач працювала ще багато років головним бухгалтером. Як зазначає позивач, це свідчить про фінансову можливість для придбання спільного будинку та земельної ділянки.

16 листопада 1991 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок був оформлений на відповідача, адже він чоловік і голова родини. Вони обидва не перебували в шлюбі між собою або в інших шлюбах. Продаж було вчинено за 7000 рублів, позивач наголошує, що вона відкладала частину грошей від своєї зарплатні і мала можливість вкласти гроші в придбання будинку. На момент придбання будинку він складався з шлакобетонного будинку, обкладеного цеглою літ.А-1, загальною площею 51,6 кв.м, жит. площею 36,4 кв.м, та господарських споруд сараїв цегляних літ.Б, Е, Ж, сараїв дощатих літ.В, Д, І, Л, М, вбиральні дощатої літ.Г, сараю залізного з черепицею літ.З, огороджень дощатих № 1-6, водоколонки № 4, колодязю літ. К та мощення І.

В 1993 році вони побудували стіни першого поверху, весною 1994 року побудували стіни другого поверху, пізніше влітку зробили перекриття поверхів та покрили дах, оздоблювальні роботи здійснювали в 1995 році, як і згодом поступово добудовували господарські споруди.

Зараз згідно технічного паспорту від 09 січня 2004 року житловий будинок має загальну площу 214,1 кв.м., а не як було 51,6 кв.м., житлову площу 115,0 кв.м., а не як було 36,4 кв.м., знесені були сараї літ.Б, В, Д, І, Л та літ.М, дощату вбиральню літ.Г переобладнано в цегляну вбиральню літ.Г, сарай літ.Е переобладнаний в гараж літ.Е. до нього добудовано ще один гараж літ.Е1 з тимчасовим тамбуром літ.е, побудовано навіси літ.Н, О та літ.У, влаштовані зливні ями літ.П та Ф, оглядова яма літ.Р, побудовані сараї літ.С та Т, басейн, побудовано цегляний паркан. Позивач вважає, що придбаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій він розташований, є їх спільною сумісною власністю, яка придбана на спільні кошти, хоча вони і не укладали шлюб.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його спорудження чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва. Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі. Сплата позивачем комунальних послуг підтверджує лише оплату за надані послуги, оскільки факт проживання позивача у спірному будинку з 1995 року відповідачем не заперечується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 16 листопада 1991 року між ОСОБА_3 та відповідачем по справі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Четвертою дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковскою З.Д.

За період з часу придбання будинку до 1995 року житловий будинок було збільшено у площі та збудовані нові господарські споруди, а у 2000 році басейн та навіси, що підтверджується технічним паспортом станом на 09 січня 2004 року, а також вказаний факт визнається сторонами по справі.

05 січня 2005 року відповідачу по справі виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради на підставі рішення вказаного органу № 327/5 від 19.11.2004 року було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 замість договору купівлі-продажу від 16 листопада 1991 року.

30 березня 2006 року відповідачем отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 11215 квартального комітету №14 з 13 березня 1995 року у вказаному будинку зареєстрована та проживає позивач по справі.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його спорудження чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва. Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі. Сплата позивачем комунальних послуг підтверджує лише оплату за надані послуги, оскільки факт проживання позивача у спірному будинку з 1995 року відповідачем не заперечується.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, вбачається, що заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають, тобто факт проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за КпШС України не встановлювався.

Оскільки Сімейний кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, то положення ст.74 цього Кодексу застосовують виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Колегія суддів звертає увагу на те, що майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-135 цс/13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких одержано спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення спільного господарства, побуту та формування бюджету).

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо поділу майна, нажитого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці. Саме перебування практично у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Не можна вважати позивача власником половини майна, придбаного до 01 січня 2004 року на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність» без установлення факту створення (придбання) сторонами цього майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте за спільні кошти.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності правових підстав для встановлення факту проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на нього не можуть бути прийняті до уваги та спростовуються вказаним вище.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко