КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 756/8562/19 Головуючий у 1 інстанції: Яценко Н.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року у справі за позовом Національного університету «Києво-Могилянська академія» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував, що НУ «Києво-Могилянська академія» (далі - НаУКМА) наказом від 28.09.2012 року №78-а на підставі рішення приймальної комісії від 26.09.2012 року №1 зарахував відповідача до аспірантури НаУКМА з 01.10.2012 року за спеціальністю 05.17.18 «Мембрани та мембранна технологія» (з відривом від виробництва) та призначив стипендію.

Угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення НаУКМА та відповідачка не укладали.

Вказував, що рішенням Вченої ради НаУКМА від 20.12.2012 року (протокол №10) затверджено відповідачу тему дисертаційного дослідження: «Отримання супергідрофобних мембран для мембранно-дистиляційних процесів» та призначено доцента, кандидата технічних наук - Вакулюк П.В. науковим керівником.

Наказом НаУКМА від 20.09.2013 року №82-а на підставі заяви відповідачки від 11.07.2013 року, Ухвали Вченої ради НаУКМА від 19.09.2013 року (протокол №7) відповідачці дозволено перервати термін навчання в аспірантурі від 01.10.2013 року до 30.09.2014 для навчання в університеті Монпельє (Франція).

Наказом НаУКМА від 25.09.2014 року №32-а на підставі заяви відповідачки від 27.08.2014 року, Ухвали Вченої ради НаУКМА від 25.09.2014 (протокол №17) відповідачу дозволено подовжити переривання терміну навчання в аспірантурі від 01.10.2014 року до 30.09.2015 року для навчання за програмою Erasmus Mundus ЕМВЕ (Університет Порто, Португалія).

В період переривання терміну навчання: жовтень 2013 року - вересень 2015 року виплата відповідачці стипендії не здійснювалася.

Наказом НаУКМА від 29.09.2015 року №30-а відповідачку поновлено в аспірантурі з 01.10.2015 року для продовження навчання та поновлено виплату стипендії.

Відповідно до Статуту НаУКМА рішення з питань навчання, у тому числі аспірантів, приймає Вчена рада НаУКМА, яка може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів.

Вченою радою факультету природничих наук (протокол №6 від 09.06.2016 року) прийнято рішення про відрахування відповідачки - аспірантки 2-го року навчання кафедри хімії факультету природничих наук.

Наказом НаУКМА від 24.06.2016 року №24-А на підставі заяви відповідачки - аспірантку 2-го року навчання кафедри хімії відраховано з аспірантури з 01.07.2016 у зв`язку з навчанням за кордоном та з цього часу припинено виплату стипендії.

Вказував, що вчинив належні дії з організації навчання відповідачки і свої зобов`язання з організації навчання та виплати стипендії відповідачці виконав, а відповідачка прийняла виконання, але не завершила навчання.

Як вбачається з Акту ревізії Державної аудиторської служби України від 19.12.2017 року №03-21/11 про перевірку фінансово-господарської діяльності НаУКМА, виплачена стипендія за період навчання підлягає відшкодуванню відрахованими аспірантами, які навчалися за державним замовленням.

Фінансування НаУКМА здійснюється за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, а тому витрати позивача на виплату стипендії відповідачу за жовтень 2012 року - червень 2016 року становлять 31 133 грн. 40 коп.

На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь витрати за весь період як аспіранта, яка навчалася за державним замовленням з відривом від виробництва у розмірі 31 133 грн. 40 коп. та судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь НУ «Києво-Могилянська академія» витрати за весь період як аспіранта, який навчався за державним замовленням з відривом від виробництва в розмірі 31 133 грн. 40 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в неповній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також вбачається невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильно судом застосовано норми матеріального права, що призвело до невірного ухвалення рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач НУ «Києво-Могилянська академія» просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 витрати за весь період як аспіранта, який навчався за державним замовленням з відривом від виробництва. Позивач зазначив, що судом враховано, що за відсутності укладеної між сторонами угоди про підготовку аспіранта, виконання зобов`язань здійснюється відповідно до вимог законодавства. Враховано обставини справи щодо відрахування відповідачки. Також, судом вірно встановлено, що КМУ визначив порядок та умови повернення коштів за навчання відрахованими аспірантами.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка доводи позивача належними та допустимими доказами не спростувала, а також з того, що відповідачка навчалась за державним замовленням, яке фінансується з коштів Державного бюджету України, яке ОСОБА_1 не завершила, а тому слід стягнути з відповідачки на користь НаУКМА витрати за весь період як аспіранта, який навчався за державним замовленням з відривом від виробництва в розмірі 31 133 грн. 40 коп.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що НУ «Києво-Могилянська академія» наказом від 28.09.2012 року №78-а на підставі рішення приймальної комісії від 26.09.2012 року №1 зарахував відповідачку до аспірантури НаУКМА з 01.10.2012 року за спеціальністю 05.17.18 «Мембрани та мембранна технологія» (з відривом від виробництва) та призначив стипендію (а.с.21-22).

Рішенням Вченої ради НаУКМА від 20.12.2012 року (протокол №10) затверджено відповідачу тему дисертаційного дослідження: «Отримання супергідрофобних мембран для мембранно-дистиляційних процесів» та призначено доцента, кандидата технічних наук Вакулюк П.В. науковим керівником (а.с.23-24).

Наказом НаУКМА від 20.09.2013 року №82-а на підставі заяви відповідача та згідно з рішенням Вченої ради НаУКМА від 19.09.2013 (протокол №7) ОСОБА_1 дозволено перервати термін навчання в аспірантурі від 01.10.2013 року до 30.09.2014 року для навчання в університеті Монпельє-2 (Франція) (а.с.25).

Наказом НаУКМА від 25.09.2014 року №32-а на підставі заяви відповідачки та згідно з рішенням Вченої ради НаУКМА від 25.09.2014 року (протокол №17) відповідачці дозволено подовжити переривання терміну навчання в аспірантурі від 01.10.2014 року до 30.09.2015 року для навчання за програмою Erasmus Mundus ЕМВЕ (Університет Порто, Португалія) (а.с.29).

Наказом НаУКМА від 29.09.2015 року №30-а відповідачку поновлено в аспірантурі від 01.10.2015 року для продовження навчання та поновлено виплату стипендії у розмірі 1 318 грн. 80 коп. (а.с.32).

Судом встановлено, що 06.05.2016 року відповідачка звернулась до НаУКМА із заявою про відрахування з аспірантури за власним бажанням від 01.06.2016 року (а.с.35).

На підставі вищенаведеної заяви наказом НаУКМА від 24.06.2016 року №24-А ОСОБА_1 відраховано з аспірантури НаУКМА з правом поновлення у зв`язку з навчанням за кордоном від 01.07.2016 року (а.с.34).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_1 перед НаУКМА складає 31 133 грн. 40 коп. (а.с.38).

За абзацом 1 п.1 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 року №309, аспірантура і докторантура є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації.

Згідно з п.п.1 п.4 Положення, підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється: за рахунок: коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства; коштів юридичних та фізичних осіб - на умовах контракту - для роботи у державному і недержавному секторах народного господарства.

Відповідно до ч.1 ст.71 Закону України «Про вищу освіту» фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень.

Згідно з п.13 Положення особам, зарахованим за державним замовленням до аспірантури з відривом від виробництва або докторантури, стипендія призначається з дня їх зарахування, а тим, які навчаються в аспірантурі або докторантурі за контрактом, - відповідно до умов контракту.

За пунктом 22 Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Відповідно до п.3 Методики розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року №346, заклади, установи розраховують вартість підготовки за державним замовленням одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, докторанта, слухача за освітньо-кваліфікаційним рівнем, науковим ступенем, спеціальністю, напрямом підготовки, галуззю знань, видом економічної діяльності (для професійно-технічного навчального закладу), професією та формою навчання на плановий рік згідно з порядком, затвердженим МОН разом з Мінекономіки та Мінфіном, з урахуванням, зокрема, витрат на виплату академічної стипендії.

Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом ч.1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами доводи позивача та прийшов до правильного висновку, що позов підлягав до задоволенню в повному обсязі.

Також, судом вірно зазначено, що відповідачка навчалась за державним замовленням, яке фінансується з коштів Державного бюджету України, яке ОСОБА_1 не завершила, а тому витрати за весь період як аспіранта, який навчався за державним замовленням з відривом від виробництва в розмірі 31 133 грн. 40 коп. підлягали до стягнення з відповідачки на користь позивача НУ «Києво-Могилянська академія».

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: