Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 214/8846/14-ц

провадження № 61-38069св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року у складі судді Ковтун Н. Г. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року у складі суддів: Барильської А. П.,

Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа -

ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав кредит у розмірі

80 000,00 доларів США зі встановленою плаваючою процентною ставкою 4,49 % + FIDR за користування кредитом на строк до 22 серпня 2031 року.

На забезпечення виконання за вказаним кредитним договором 22 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого остання прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 всіх боргових зобов`язань перед банком. Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань станом на 12 вересня 2014 року, утворилась заборгованість у розмірі 2 524 667,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 79 468,11 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 1 031 225,72 грн, заборгованості за відсотками - 17 809,62 доларів США (231 108,28 грн), пені - 1 262 334,00 грн.

З урахуванням викладеного, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 524 667,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року позовну заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором станом на 12 вересня 2014 року у розмірі 2 524 667,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 79 468,11 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1 031 225,72 грн, заборгованості за відсотками -

17 809,62 доларів США (231 108,28 грн), пені - 1 262 334,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із порушенням позичальником кредитного зобов`язання, яке забезпечене порукою, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку із порушенням боржником кредитного зобов`язання, яке забезпечене порукою, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали цієї справи із Саксаганського районного суду м. Кривого Роду Дніпропетровської області та зупинено виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У жовтні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що банк звернувся до суду з пропуском позовної давності, оскільки з вимогою про дострокове виконання кредитного зобов`язання до ОСОБА_2 звертався 07 грудня 2008 року та до ОСОБА_2 - 16 квітня 2008 року, а з цим позов банк звернувся до суду у жовтні 2014 року. Заявник вважав, що судом першої інстанції порушено його право на захист у суді, оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без його участі. А також до спірних правовідносин не застосовано позовну давність.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 серпня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк України», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 80 000,00 доларів США зі встановленою плаваючою процентною ставкою 4,49 % + FIDR за користування кредитом на строк до 22 серпня 2031 року.

На забезпечення виконання за вказаним кредитним договором 22 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за умовами якого остання прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 всіх боргових зобов`язань перед банком.

Згідно із розрахунком, наданим банком, станом на 12 вересня 2014 року, банк зазначав заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі

2 524 667,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом -

79 468,11 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 1 031 225,72 грн, заборгованості за відсотками -

17 809,62 доларів США (231 108,28 грн), пені - 1 262 334,00 грн.

ОСОБА_2 було подано до суду апеляційної інстанції клопотання про застосування позовної давності від 22 лютого 2018 року, до якого нею було долучено вимогу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 07 грудня 2007 року про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Згідно із зазначеною вимогою заборгованість за цим кредитом, станом на

07 грудня 2007 року, складалась із: заборгованості за кредитом у розмірі

79 468,11 доларів США, заборгованості за відсотками - 3 670,72 доларів США та пені 7 027,75 грн (а. с. 6 т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою (стаття 546 ЦК України).

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 2 договору, частина № 1), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (пункт 1.5.1 договору, частина

№ 2).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Пунктом 1.9.1 кредитного договору, частина № 2 визначено, що незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за цим договором (у тому числі, але не виключно, встановлених пунктом 2.3.7 та статті 3 цього договору) та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки (далі - вимога). При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Звертаючись до суду з цим позовом банк посилався на те, що

ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань, у зв`язку із чим, станом на 12 вересня 2014 року, утворилась заборгованість у розмірі

2 524 667,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом -

79 468,11 доларів США (1 031 225,72 грн), заборгованість за відсотками -

17 809,62 доларів США (231 108,28 грн), пені - 1 262 334,00 грн.

Матеріали справи містять копії вимог про дострокове погашення кредиту у повному розмірі зі сплатою відсотків ОСОБА_1 від 07 грудня

2007 року, ОСОБА_2 від 16 квітня 2008 року, у яких банк просив протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до вимоги про дострокове погашення кредиту від 07 грудня

2007 року заборгованість складається із: 79 468,11 доларів США - заборгованості за кредитом, 3 670,72 доларів США - заборгованості за відсотками та 7 027,75 грн - пені.

У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палити Верховного Суду

від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18),

від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18).

Задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що після пред`явлення банком 07 грудня

2007 року вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, та банк має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, проте таких вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не заявляло.

Разом з тим, оскільки було припинено право нараховувати проценти за користування кредитом, а тому і припинилось у банку право нараховувати пеню за несплату таких процентів.

Отже, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що такий розмір складає

2 524 667,00 грн, який складається із: заборгованості за кредитом -

79 468,11 доларів США (1 031 225,72 грн), заборгованості за відсотками -

17 809,62 доларів США (231 108,28 грн), пені - 1 262 334,00 грн), який визначив з урахуванням суми заборгованості за відсотками та пенею, нарахованими після вимоги про дострокове виконання кредитного зобов`язання, що суперечить правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій повно, але неправильно застосовано норми матеріального права які підлягають до застосування, із урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни постанови суду апеляційної інстанції у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, а саме: з 2 524 667,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 79 468,11 доларів США (1 031 225,72 грн), заборгованості за процентами - 17 809,62 доларів США (231 108,28 грн) та пені - 1 262 334,00 грн до заборгованості за кредитом у розмірі 79 468,11 доларів США, заборгованості за відсотками -

3 670,72 доларів США та пені - 7 027,75 грн, яка була визначена банком на час пред`явлення дострокової вимоги станом на 07 грудня 2007 року.

При цьому, Верховний Суд виходить із того, що ОСОБА_1 не спростував зазначеної банком заборгованості на час пред`явлення указаної дострокової вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 07 грудня 2007 року, як і банком не заперечувалось пред`явлення такої вимоги на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, як зміни строку основного зобов`язання у порядку частини другої статті 1050 ЦК України та підстав для дострокового повернення всієї суми кредитної заборгованості у зазначеному у ній розмірі.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня

2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що відповідач має право заявити про застосування позовної давності під час апеляційного розгляду справи лише за умови, що судом першої інстанції його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи та у ній ухвалено заочне рішення.

Отже, Верховний Суд, вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для застосування позовної давності, про яку поручителем ОСОБА_2 було заявлено на стадії апеляційного розгляду справи на рішення суду першої інстанції, оскільки у справі не приймалось заочного рішення.

Разом із тим, позичальник ОСОБА_1 , який оскаржує судові рішення у касаційному порядку з посиланням на незастосування судами позовної давності, заяви про застосування позовної давності взагалі не подавав.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Щодо зупинення виконання рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року було зупинено виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року у частині суми заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2006 року, стягнутої солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» змінити, визначивши розмір заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2006 року в сумі 79 468,11 доларів США (сімдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят вісім доларів США 11 центів) - заборгованості за кредитом, 3 670,72 доларів США (три тисячі шістсот сімдесят доларів 72 центи) - заборгованості за відсотками та 7 027,75 грн (сім тисяч двадцять сім грн 75 коп.) - пені.

Поновити виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року, з урахуванням змін, внесених цією постановою.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович