КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1304/2020 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Кулікової С.В.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 08.04.2004 та змін у свідоцтвах про право власності на житло недійсним

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження.

Закрито провадження у справі №757/39700/19-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 08.04.2004 та змін у свідоцтвах про право власності на житло недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року та постановити нову, якою передати справу на подальший розгляд до суду першої інстанції, посилаючись, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановлюючи ухвалу, суд першої інстанції, виходив з того, що існує рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року у справі № 757/10402/14-ц, які набрали законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому дійшов висновку про закриття провадження в даній справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК країни.

Проте з таким висновком суду погодитися неможливо з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позивачка просила визнати недійсними договір дарування від 08.04.2004 та зміни у свідоцтвах про право власності на житло.

Крім того, обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилалася на те, що хоча спір і був між тими самими сторонами, проте предмет та підстави позову були інші.

Зокрема зазначала, що в позові 2014 року предметом спору був договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , а в позові 2019 року предметом спору є як договір дарування, так і свідоцтво про право власності на житло.

Також посилалася на те, що позови 2014 року та 2019 року мають різні правові підстави, оскільки, позов 2014 року подавався з підстав, визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України відповідно до якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; з підстав, визначених ч. 2 ст. 235 ЦК України відповідно до якої, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили; з підстав, визначених ч. 1 ст. 230 ЦК України відповідно до якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Правовою підставою позову 2019 року є стаття 229 ЦК України, а саме: вчинення правочину під впливом помилки.

Такі доводи апеляційної скарги є слушними.

З матеріалів справи вбачається, що постановлюючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позов 2014 мав такий самий предмет - вимога про визнання договору дарування від 08.04.2004 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним та те, що вказані позови мають однакові юридичні підстави - норми ЦК України про визнання договору дарування та правочину недійсним (статті 229. -230 ЦК України).

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Як вбачається з позовної заяви, позивачкою заявлено позовні вимоги про визнання договору недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, а також заявила вимогу про визнання недійсними змін, внесених у 2004 році у свідоцтвах на право власності на житло.

Між тим, суд належним чином позовних вимог не з`ясував, належним чином їх не перевірив та дійшов передчасного висновку про закриття провадження в справі.

За таких обставин ухвалу суду не можна визнати законною і обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: