Номер провадження 22-ц/816/182/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів: Левченко Т.А., Собини О.І.,

за участю секретаря

судового засідання: Назарової О.М.,

позивачки: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2

третьої особи: ОСОБА_3

учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 592/13369/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 листопада 2019 року (суддя Князєв В.Б., дата складення повного тексту рішення 20 листопада 2019 року) про визнання права власності на Ѕ частину квартири, -

в с т а н о в и в :

13 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до свого колишнього чоловіка - ОСОБА_2 з позовом у якому з урахуванням уточнень від 13 жовтня 2018 року просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 часину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , а інше спільно набуте з 28 жовтня 2005 року у шлюбі з ОСОБА_2 нерухоме і рухоме майно, а саме: земельну ділянку, загальною площею 0,0797 га (кадастровий номер :01:002:0712), вартістю 36.191,00 гривень, автомобіль RENAULT DUSTER (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), вартістю 240.200,00 гривень, колекцію мисливської та холодної зброї, вартість якої позивачці не відома, меблі, побутову і комп`ютерну техніку, загальною вартістю 52.000,00 гривень, залишити відповідачу.

На обґрунтування заявленої вимоги позивачка зазначила, що вона є титульною власницею розташованої у новозбудованому будинку квартири, придбаної 03 лютого 2017 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. Кошти в сумі 23.000,00 доларів США (еквівалент 649.666,03 гривень) на придбання цієї квартири позичалися матерю позивачки - ОСОБА_3 і зазначений борг подружжя залишився неповернутим. Посилаючись на приписи статей 60, 61, 62, 69 Сімейного кодексу України, позивачка просила задовольнити її позов.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 листопада 2019 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення місцевого суду від 12 листопада 2019 року і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції порушив положення частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України оскільки позивачка довела, а відповідач у судовому засіданні від 19 вересня 2019 року визнав, що основна частина грошових коштів, витрачених на придбання квартири (23.000,00 доларів США - еквівалент приблизно 650.000,00 гривень) були надані третьою особою - ОСОБА_3 Власні кошти подружжя, які були витрачені на придбання житла становили близько 52.100,00 гривень. Отже, відповідачу належить лише 2,95 кв.м площі квартири, якщо перекласти грошовий внесок ОСОБА_2 (25.050,00 гривень) на вартість квадратного метра житла (8.500,00 гривень за квадратний метр). Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на протязі останніх 10-ти років відповідач, будучи працездатним, не мав жодних доходів. Отже, проігнорувавши доведеність матеріалами справи факт походження основної частини витрачених на придбання квартири грошей, без урахування інтересів малолітнього сина сторін - ОСОБА_4 , суд ухвалив необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно частково задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 11 жовтня 2018 року (а.с.10,195).

03 лютого 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Альфа-Систембуд», як продавцем, і ОСОБА_1 , як покупцем укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 702.100,00 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 (пункти 1, 6 Договору). Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 в установленому законом порядку (а.с.30-31, 32). Згідно Звіту про оцінку майна, ринкова вартість квартири станом на 03 вересня 2018 року складала 985.434,00 гривень ( а.с.16)

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ №195173, - ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0797 га, розташованої в садівничому кооперативі «Краснопільський» Нижньосироватської сільської ради Сумського району, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва (а.с.79). Згідно Звіту про оцінку майна, ринкова вартість земельної ділянки станом на 03 вересня 2018 року складала 36.191,00 гривень ( а.с.12)

16 листопада 2011 року ОСОБА_2 було придбано автомобіль RENAULT DUSTER, р.н. НОМЕР_1 , ринкова вартість якого станом на 04 вересня 2018 року становила 240.200,00 гривень (а.с.43-69).

30 грудня 2013 року ОСОБА_1 видала своїй матері - ОСОБА_3 розписку про отримання від останньої грошей в сумі 189.060,00 гривень (23.000,00 доларів США за курсом) на придбання квартири (а.с.20).

22 квітня 2019 року рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою від 30 грудня 2013 року відмовлено (а.с. 197).

Відповідач ОСОБА_2 перебуває на обліку дозвільної системи Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області як власник гладкоствольної мисливської рушниці «SAFARI 020», калібр 12мм. Дозвіл № 42 терміном до 13.06.2020 року ( а.с.188)

Свідок ОСОБА_5 дала суду показання щодо обставин придбання сторонами спірної квартири. Згідно з цими показаннями ця квартира була придбана після продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , власником якої була ОСОБА_3 .

Відмовляючи у позові суд зробив висновок про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки придбана ними в період шлюбу, а тому ОСОБА_2 належить 1/2 частина спірної квартири. Оскільки позивачка не заявляла вимогу про припинення права власності на частину у майні за правилами статті 365 ЦК України, коштів на депозитний рахунок суду за вказану частину майна не вносила, а відтак, у разі задоволення даної позовної вимоги відповідач фактично був би позбавлений законного права власності на 1/2 частину у спільному сумісному майні подружжя. При цьому, питання про стягнення компенсації позивачка не ставила. Місцевий суд зазначив, що вимога про залишення за ОСОБА_2 іншого рухомого майна не підлягає задоволенню за недоведеністю наявності такого майна у подружжя. Стосовно земельної ділянки і автомобіля суд зазначив, що сторони не дійшли домовленості щодо володіння, користування і розпорядження спірним майном. Згідно позовних вимог ОСОБА_1 просила залишити земельну ділянку та автомобіль у власності ОСОБА_2 , а останній просив пропорційного поділу. При цьому, ані позивачкою, ані відповідачем не було заявлено клопотання про встановлення дійсної (ринкової) вартості спірного майна.

Рішення суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_1 за своєю суттю є правильним. Разом з тим з вищенаведеними мотивами, на підставі яких місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не погоджується з наступних причин.

У цивільному процесуальному праві під предметом позову розуміють конкретну матеріально-правову вимогу, яку позивач пред`являє до відповідача і стосовно якої суд повинен ухвалити рішення. Підстава позову - те, чим позивач обґрунтовує свої вимоги. Зміст позову - це спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до положень статей 43 та 49 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України , майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Законом, а саме статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, майно (квартира, земельна ділянка, автомобіль, меблі, побутова техніка), набуте подружжям Коваленків за час шлюбу належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

М айно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1 статті 71 СК України).

З аналізу змісту розглянутого судом першої інстанції позову, пояснень позивачки в суді апеляційної інстанції можна зробити висновок про те, що ОСОБА_1 не просила суд поділити все спільне майно (квартиру, земельну ділянку, автомобіль, колекцію мисливської та холодної зброї, меблі, побутову і комп`ютерну техніку), а заявила єдину вимогу про визнання за собою права власності на належну відповідачу частку у квартирі, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Слід зазначити, що майно не може належати особам одночасно на праві спільної сумісної і спільної часткової власності. Без вирішення у судовому порядку питання про поділ, квартира продовжує залишатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Базове твердження з якого виходила позивачка і з яким погодився місцевий суд про те, що квартира на час пред`явлення позову вже перебуває у спільній частковій власності сторін, а отже відповідач ОСОБА_2 є власником Ѕ ідеальної частки цієї квартири, є помилковим. Вимогу про поділ квартири з визначенням ідеальних часток кожного з подружжя, позивачка не заявляла, судом зазначене питання не вирішувалося.

Відповідно до частин 4,5 статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Замість частки у праві спільної сумісної власності закон вимагає присудження одному з подружжя, за його згодою, тільки грошової, а не будь-якої іншої компенсації, за умови внесення грошової суми на депозитний рахунок суду. Присудження такої компенсації за рахунок виділення іншому подружжю в натурі нерухомого і рухомого майна (вимога, яку позивачка пред`явила до відповідача і стосовно якої суд ухвалив рішення), законом не допускається. З огляду на вищевикладене, вимоги позову ОСОБА_1 є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що обставини придбання подружжям Коваленків спірної квартири за рахунок запозичених у ОСОБА_3 коштів у розмірі 23.000,00 доларів США, які позивачка доводила і якими обґрунтовувала свій позов, з огляду на заявлену ОСОБА_1 вимогу про визнання за нею, права власності на належну відповідачу частку у квартирі, взагалі не відноситься до предмету доказування у справі. ОСОБА_3 вимоги про визнання Договору купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2017 року недійсним суду не заявляла.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, через невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку квартири із зазначенням, що у позові ОСОБА_1 необхідно відмовити з підстав, викладених у постанові апеляційного суду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України підстав для нового розподілу понесених сторонами судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

по с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 листопада 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 24 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В.Орлов

Судді: Т.А.Левченко

О.І.Собина