Справа № 143/1072/20
24.12.2020 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області, в складі:
головуючого судді Бойка А.В.,
з участю секретаря судових засідань Мельніченко Т.Б.,
представника позивача адвоката Царківського О.Ю.,
відповідачки ОСОБА_2 ,
представника відповідачки адвоката Воронцової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Погребище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-
В провадженні Погребищенського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що він зареєстрований у житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 . Вказаний будинок на праві власності належить його дочці ОСОБА_2 ..
У спірному будинку він проживав від народження, однак в зв`язку з отриманням роботи в Києві, на період роботи, проживав у місті Київ. При цьому належне йому майно він залишив у будинку. Згодом в грудні 2019 року він повернувся додому, однак дочка його до будинку не допустила та поміняла замки на вхідних дверях, чим порушує його право користування житловим приміщенням. З цього приводу 08.06.2020 було звернення до Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області.
З огляду на зазначене просить зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 , та вселити його у даний будинок.
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 23.09.2020 було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Справу призначено до підготовчого засідання на 10.11.2020.
16.10.2020 від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив, який мотивований тим, що їй на підставі договору дарування житлового будинку та договору дарування земельних ділянок належить домогосподарство, що розташоване в АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку також зареєстрований, але фактично не проживає понад десять років її батько ОСОБА_1 .
Спірний житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , належав її прадіду ОСОБА_3 та прабабі ОСОБА_4 , після смерті яких його успадкувала її баба ОСОБА_5 , з дозволу якої вона з сім`єю, приблизно з 2011 року, стали у ньому проживати. На той час батько ОСОБА_1 проживав та працював у Києві та ніяких претензій щодо їхнього проживання у ньому не висловлював. Однак згодом батько ОСОБА_1 , нехтуючи сімейними цінностями, почав створювати конфлікти та сварки, псувати морально-психологічну атмосферу у родині, з метою провокацій та ненадання можливості спокійно жити їй з сім`єю, тому баба ОСОБА_5 вказаний будинок вирішила їй подарувати.
Однак, незважаючи на те, що житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 03.10.2019 став належати їй, батько все одно поводить себе агресивно, періодично приходить до будинку, вказувати, що він там зареєстрований та має право перебувати.
10.11.2020 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 10.11.2020 задоволено.
10.12.2020 від відповідачки ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення письмових доказів.
16.12.2020 на виконання ухвали суду від 10.11.2020 із Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області надійшла копія матеріалів СО №1260 від 08.06.2020 за зверненням ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 17.12.2020 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.
Також позивач ОСОБА_1 пояснив, що зареєстрований у житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , власником якого є його дочка ОСОБА_2 . Раніше власником будинку була його матір, однак відколи вона подарувала його ОСОБА_2 , остання перестала його пускати до будинку та змінила замки. Іншого житла він не має, проживати ніде.
Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили. Відповідачка ОСОБА_2 вказала, що позивач ОСОБА_1 хоч і є її біологічним батьком, однак після розлучення батьків, сімейні відносини вона з ним не підтримує. Позивач постійно вчиняє конфлікти, а тому його вселення у будинок може становити загрозу її життю та здоров`ю та життю і здоров`ю членів її сім`ї. Окрім того житлова площа будинку не дозволяє проживанню у ньому позивача.
З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №478 від 10.06.2020 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.12.1998 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 7).
Згідно із договором дарування житлового будинку від 03.10.2019, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власницею житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_2 (а. с. 33-34).
Відповідно договору дарування земельних ділянок від 03.10.2019, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідачка ОСОБА_2 також є власницею земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_1 (а. с. 35-37).
Як вбачається з технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок, спірний житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 56,7 кв. м., житловою площею 42,0 кв. м., складається з коридора, прихожої, житлової кімнати та веранди (а. с. 41-44).
Відповідно до Акта обстеження матеріально-побутових умов проживання, у житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , окрім ОСОБА_2 проживають її чоловік ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їхні малолітні діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 50).
Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 11.01.1994 Відділом ЗАГС Погребищенського району Вінницької області, та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 18.08.2016 Погребищенським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, позивач ОСОБА_1 є рідним батьком відповідачки ОСОБА_2 (а. с. 46, 53).
Відповідно до матеріалів ЄО №1260 від 08.06.2020 за зверненням ОСОБА_2 , 08.06.2020 відповідачка ОСОБА_2 зверталася до Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області з приводу конфлікту з батьком ОСОБА_1 щодо проживання в будинку, що розташований в АДРЕСА_1 (а. с. 54-59).
Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ст.391 ЦК власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Проаналізувавши надані суду докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження в суді.
Так, як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 є батьком відповідачки ОСОБА_2 та зареєстрований в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , що належить відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності.
Поряд із цим, судом встановлено існування протягом тривалого часу неприязних стосунків між сторонами. Позивач спільно з власником спірного житлового будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний, спільне господарство не веде, будинок не утримує та комунальні послуги не сплачує.
Суд звертає увагу, що позивач був зареєстрований у спірному житловому будинку попереднім власником вказаного будинку. Із переходом права власності до нового власника, він втратив право користування ним, оскільки воно є похідним від прав попереднього власника, а його реєстрація у будинку обмежує право власності нового власника, зокрема, користування і розпорядження своїм майном.
За таких обставин право позивача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) може бути припиненню на вимогу власника цього майна.
Окрім того, виходячи з положень ст. 33 Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, відповідно до якої сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому, реєстрація місця проживання позивача у спірному будинку не може вважатися достатнім доказом на підтвердження виникнення у позивача права користуватися спірним будинком.
Також, суд відмовляючи у позові виходить із того, що позивачем не надано доказів того, що йому чинились перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинком, що розташований АДРЕСА_1 , та він був примусово виселений із нього. Посилання позивача на звернення до поліції суд до уваги не бере, оскільки виклик поліції був здійснений відповідачкою. Сам ж позивач до поліції жодного разу не звертався. Інших доказів порушення його прав не подав.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,13, 258, 265, 268 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 04.01.2021.
Суддя