головуючий у суді І інстанції Жовноватюк В.С.
провадження № 22-ц/824/1755/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І., суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

при секретарі судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Орла Павла Вікторовича на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року

у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту права власності на нерухоме майно, зацікавлена особа: Житлово-будівельний кооператив «Ювілейний-70», -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Орел П.В. звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту права власності на нерухоме майно, в якій просить суд у порядку окремого провадження встановити факт права власності заявника на кооперативну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , зареєстрована за вказаною адресою і є донькою померлої власниці цієї кооперативної квартири ОСОБА_2 . Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи. На момент виникнення у громадянки ОСОБА_2 права власності на кооперативну квартиру, діючим на той час законодавством (01 січня 1990 року) не передбачалось реєстрації її права власності на квартиру та видача свідоцтва про право власності. Законодавча реєстрація прав власності на нерухоме майно була встановлена у 1998 році відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121. Після смерті матері, ОСОБА_1 звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 13 січня 2016 року державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Кучер І.С. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заявником не було подано правовстановлюючий документ щодо належності майна спадкодавцеві. Заявник акцентує увагу на тому, що ця квартира є кооперативною та право власності за померлої на неї зареєстровано не було. А також, стверджує, що не може отримати правовстановлюючий документ на квартиру у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючого документа спадкодавця, який помер.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту права власності на нерухоме майно залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у справі наявний спір про право, а також суд звернув увагу на те, що серед юридичних фактів, які можуть бути встановлені судом у порядку окремого провадження та визначені законодавцем, відсутній факт про встановлення права власності на нерухоме майно.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - Орел П.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені судом в порядку окремого провадження та визначені законодавцем не є вичерпним, право власності заявника ніким не оспорюється, заявник ніколи не втрачав правовстановлюючих документів з огляду на те, що вони йому ніколи не видавались і не виготовлялись взагалі, суд першої інстанції не правильно встановив відносини у цій справі та не правильно застосував норми матеріального права.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Особливістю розгляду справ в порядку окремого провадження є те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян: чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідні роз`яснення викладені у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Відповідно до статті 315 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядає суд. Якщо законодавство не передбачає можливості встановлення даних фактів іншим шляхом, але від їх установлення залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то суд вправі встановити даний факт.

З поданої заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить суд встановити факт права власності на нерухоме майно з метою реалізації її спадкових прав, посилаючись на те, що ця квартира є кооперативною та право власності за померлою на неї не було зареєстровано. А також, стверджує, що не може отримати правовстановлюючий документ на квартиру у зв`язку з відсутністю такого правовстановлюючого документа у спадкодавця, який помер.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону («Особливості державної реєстрації прав на земельні ділянки державної та комунальної власності»).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації праввизначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина 2 статті 18 цього Закону).

У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця спадкоємець має право згідно із пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок) звернутись до суб`єкта державної реєстрації прав або державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності спадкодавця, що було набуто останнім за життя.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 2 вказаного Закону № 1952-IV, заявником в процедурі державної реєстрації прав серед інших є спадкоємець у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно з цим Законом.

Відповідно до пункту 66 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно (ордер або витяг з рішення районної державної адміністрації про вселення в житлове приміщення, довідка житлово-будівельного кооперативу про членство в кооперативі і повне внесення пайового внеску, новий технічний паспорт на квартиру, інформаційна довідка з БТІ щодо реєстрації права власності (із зазначенням суб`єктів права власності, номерів записів у реєстровій книзі та реєстрового номеру, дати проведення реєстрації вказаного майна, характеристики майна, розміру загальної площі щодо квартири, а у разі відсутності такої інформації - довідки БТІ про відсутність зазначеної інформації), витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.

Отже, якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, право власності на яке спадкодавцем набуто за життя, але не було зареєстроване належним чином, нотаріус перед видачею свідоцтва про право власності на спадщину вносить відомості про право власності спадкодавця на таке майно у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно шляхом проведення відповідної державної реєстрації реєстрації права власності за заявою спадкоємця.

Суд першої інстанції не врахував наведені норми права і дійшов помилкового висновку про те, що встановлення факту права власності на нерухоме майно у зв`язку з неможливістю, на думку заявника, проведення державної реєстрації прав спадкоємця у разі відсутності правовстановлюючого документа у спадкодавця, підлягає розгляду відповідно до статті 392 ЦК України.

Крім цього, відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у цій справі не було відкрито, тому і залишати без розгляду подану заяву у суду першої інстанції не було підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 276, 381-384 ЦПК України, суд , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Орла Павла Вікторовича задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст Постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

В.М. Волошина