Дата документу 17.12.2020
Справа № 320/3280/19
Провадження № 2/937/208/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Бахаєва І.М.,

за участю секретаря судового засідання - Фурсової Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представником якого за цивільно-правовою угодою є - адвокат Зубов Олег Володимирович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Промінівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області про визнання таким, що фактично прийняв спадщину та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт того, що він прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного управління та володіння спадковим майном, та визнати за ним право власності на спадкове майно, яке складається із Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 та земельною ділянкою загальною площею 0,54 га. для ведення особистого господарства, яка розташована на землях Промінівської сільської ради у порядку спадкування, після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати, пов`язані із оцінкою спадкового майна у розмірі 2000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . За життя батько позивача - ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав позивачу на час своєї смерті усе своє майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося. Заповіт був складений секретарем Промінівської сільської ради Івановою О.В. На час смерті батька спадкоємцями за законом були мати позивача - ОСОБА_2 та його брат ОСОБА_3 .. Після смерті батька позивач із заповітом звернувся до Промінівської сільської ради, про що секретарем Івановою О. В. у заповіті було зроблено відмітку, після чого він вважав, що прийняв спадщину відповідно до заповіту. У подальшому йому стало відомо, що для прийняття спадщини необхідно було звертатися до нотаріуса. У березні 2019 року позивач із заповітом звернувся до нотаріуса Володіної О.С., однак у видачі свідоцтва на спадщину йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. На час смерті батько позивача перебував у шлюбі з його матір`ю, а житловий вказаний будинок вони придбали у період шлюбу. Таким чином на час смерті батька відповідно до Кодексу України про шлюб Ѕ частка зазначеного житлового будинку належала батькові ОСОБА_4 , а Ѕ частка матері ОСОБА_2 . Вказана земельна ділянка була отримана батьком позивача у власність у результаті безоплатної приватизації, тому дана земельна ділянка належала особисто йому. Таким чином батько заповідав позивачу Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,54 га., яка розташована на землях Промінівської сільської ради, для ведення особистого підсобного господарства. Крім того позивач вказує, що на час смерті батька позивач мешкав разом з ним у зазначеному будинку, де продовжує мешкати і по теперішній час. Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Зубов О.В. на задоволенні позовних вимогах наполягав та пояснив, що за життя батько позивача - ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав позивачу на час своєї смерті усе своє майно. На час смерті ОСОБА_4 спадкоємцями за законом були мати позивача - ОСОБА_2 та його брат - ОСОБА_3 , які є відповідачами по справі. Після смерті батька позивач із заповітом звернувся до Промінівської сільської ради, про що секретарем у заповіті було зроблено відмітку. Таким чином позивач прийняв спадщину у встановлений законом порядок. У подальшому позивачу стало відомо, що для прийняття спадщини необхідно було звертатися до нотаріуса. Проте, у видачі свідоцтва на спадщину нотаріусом позивачу було відмовлено. На час смерті батько позивача - ОСОБА_4 перебував у шлюбі з матір`ю позивача - відповідача по справі, а житловий вказаний будинок вони придбали у період шлюбу. Таким чином на час смерті батька Ѕ частка зазначеного житлового будинку належала батькові ОСОБА_4 , а Ѕ частка матері ОСОБА_2 . Вказана земельна ділянка була отримана батьком позивача у власність у результаті безоплатної приватизації, тому дана земельна ділянка належала особисто йому. Позивач на час смерті батька мешкав разом з ним у зазначеному будинку, де продовжує мешкати і по теперішній час.

В подальшому представник позивач ОСОБА_1 - адвокат Зубов О.В. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Діденко В.Є. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в позові у зв`язку з безпідставністю, оскільки позивач ОСОБА_1 не проживав з померлим на день його смерті та не вступав у фактичне володіння та управління спадковим майном, так як все управління здійснювалось виключно відповідачем ОСОБА_2 . Також просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що він після смерті батька звернувся з заповітом до Промінівської сільської ради, де на заповіті зробили відмітку. Але зі вказаної відмітки не вбачається дати її складання, та яким чином її можна розцінювати як прийняття спадщини. З відмітки вбачається, що на день смерті спадкодавця заповіт не було скасовано або змінено. До нотаріуса позивач звернувся в 2019 році, а право на позов в нього виникло після спливу 6 місяців з дня смерті батька - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

В подальшому представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Діденко В.Є. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача ОСОБА_2 , просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справ повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Представник відповідача Промінівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області - Лаврик В.М. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України у зв`язку неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , видане Промінівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області від 07 березня 2002 року/а.с.6/.

Факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане Яснівським сільською радою Ново-Василівського району Запорізької області від 21 серпня 1959 року/а.с.7/.

За життя батькові позивача - ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок, видане Мелітопольською міською радою народних депутатів від 09.02.1989 року № 726/а.с.9/, а також земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,54 га., яка розташована на землях Промінівської сільської ради, що підтверджується копією державного акту про право приватної власності на землю/а.с.14/.

За життя батько позивача - ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав позивачу ОСОБА_1 на час своєї смерті усе своє майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося. Заповіт був складений секретарем Промінівської сільської ради Івановою О. В., що підтверджується копією заповіту/а.с.8/.

На час смерті ОСОБА_4 спадкоємцями за законом були мати позивача - ОСОБА_2 та брат позивача - ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 із заповітом звернувся до Промінівської сільської ради, про що секретарем Івановою О. В. у заповіті було зроблено відмітку, після чого ОСОБА_1 вважав, що прийняв спадщину відповідно до заповіту. У подальшому позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що для прийняття спадщини необхідно було звертатися до нотаріуса.

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 із заповітом звернувся до нотаріуса Мелітопольської районної державної нотаріальної контори Володіної О. С., однак йому у видачі свідоцтва на спадщину було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду/а.с.19/.

На час смерті батько позивача - ОСОБА_4 перебував у шлюбі з матір`ю позивача - ОСОБА_2 , а житловий будинок АДРЕСА_1 вони придбали у період шлюбу. Таким чином на час смерті батька позивача відповідно до Кодексу України про Шлюб Ѕ частка зазначеного житлового будинку належала батькові позивача - ОСОБА_4 , а Ѕ частка матері позивача - ОСОБА_2 . Стосовно земельної ділянки загальною площею 0,54 га вона була отримана батьком позивача ОСОБА_4 у власність у результаті безоплатної приватизації, тому зазначене земельна ділянка належала особисто померлому.

Таким чином ОСОБА_4 заповідав позивачу ОСОБА_1 Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,54 га, яка розташована на землях Промінівської сільської ради, для ведення особистого підсобного господарства.

На час смерті батька позивач ОСОБА_1 мешкав разом з ним у зазначеному будинку, де продовжує мешкати і по теперішній час, що підтверджується довідкою від 13.03.2019 року № 166 виданою Промінівським сільським головою Лаврик В.М. /а.с.18/.

Позивач ОСОБА_1 проживає у вказаному будинку, доглядає на ним, використовує земельну ділянку для ведення особистого господарства, таким чином позивач фактично вступив в управляння та володіння спадковим майном, яке йому заповідав його батько ОСОБА_4 .

На час смерті ОСОБА_4 діяв Цивільний кодекс Української СРС від 18 липня 1963 року.

У відповідності до вимог ст. 549 ЦК Української СРС (в редакції 1963 року ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він у шестимісячний строк після смерті спадкодавця фактично вступив в управляння та володіння спадковим майном.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 « Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить, від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка у відсутності спору розглядається за правилами окремого провадження. У такому суди повинні розглядати заяви встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясовується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі Петриченко проти України (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім цього, у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі Бендерський проти України(№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Між відповідачами: братом позивача - ОСОБА_3 та матір`ю позивача - ОСОБА_2 , на теперішній час виник спір про право на спадщину; відповідач ОСОБА_2 вважає, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка належить саме їй.

Однак, суд з цим погодитися не може, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК Української СРС (в редакції 1963 року ) позивач ОСОБА_1 фактично вступив в управляння та володіння спадковим майном, та володіє ним після смерті батька ОСОБА_4 , яке складається із Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки загальною площею 0,54 га. для ведення особистого господарства.

Щодо заявленої вимоги представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Діденка В.Є. про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України (ст. 71 ЦК України в ред. 1963 року) встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права.

Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права.

Підставою для задоволення свого позову позивач ОСОБА_1 у позовній заяві вказав фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном, здійснений одразу після смерті спадкодавця ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки після смерті батька він із заповітом звернувся до Промінівської сільської ради, про що секретарем Івановою О. В. у заповіті було зроблено відмітку, та після чого позивач вважав, що я прийняв спадщину відповідно до заповіту.

На підставі довідки Промінівської сільської ради № 166 від. 13.03.2019 року судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на день смерті батька ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав разом з ним в одному помешканні, та продовжує проживати по теперішній час, що за змістом п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) є свідченням прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу у володіння та управління належним померлому спадковим майном, а тому суд вважає, що позивач не пропустив строк на звернення до суду з даним позовом для захисту порушеного права.

Таким чином, встановивши факт прийняття позивачем спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , суд вважає можливим позов задовольнити, оскільки за нормами ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року) позивач є таким, що у передбаченому на час відкриття спадщини порядку прийняв спадщину померлого батька.

Щодо заявленої позивачем ОСОБА_1 вимоги про стягнення з відповідачів судових витрат пов`язаних із оцінкою майна, то суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом з коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

У випадку, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат.

Отже, в розумінні п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, понесені позивачем витрати на оцінку майна не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Крім того, позивачем не надано доказів понесених витрат, зокрема, квитанцій про сплату вартості оцінки вказаного майна.

Таким чином, викладені позивачем ОСОБА_1 обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду не надано, а тому на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Промінівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області про визнання таким, що фактично прийняв спадщину та визнання права власності на спадкове майно, такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 549 ЦК Української СРС (в редакції 1963 року), ст. 12, 13, 76, 80, 81, 95, 133, 247, 258, 259, 265, 354, 355 ст. 315 ЦПК України ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , представником якого за цивільно-правовою угодою є адвокат Зубов Олег Володимирович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Промінівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області про визнання таким, що фактично прийняв спадщину та визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 , прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного управляння та володіння спадковим майном.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на спадкове майно, яке складається із Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 та земельною ділянкою загальною площею 0,54 га. для ведення особистого господарства, яка розташована на землях Промінівської сільської ради у порядку спадкування, після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням пп. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 28 грудня 2020 року.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ