гСправа № 358/1295/19 Провадження № 2/358/23/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Корбута В.М., при секретарі Ведмеденко І.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі-відповідач), просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що їй та третій особі на праві спільної часткової власності належить по ? частки житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований у її будинку, однак він не проживає за вказаною адресою з 18.07.2017 року, що підтверджується актом від 10.05.2019 року. Факт реєстрації проживання відповідача у належному їй будинку створює перешкоди у користуванні будинком, оскільки при оформленні субсидії будуть враховуватися доходи відповідача, який не проживає у її будинку та не веде з нею спільного господарства, все це збільшує витрати на житлово-комунальні послуги. За таких обставин вважає, що відповідач втратив право користуватись житлом, яке належить їй на праві власності, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК та статей 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що відповідач ОСОБА_3 є її сином, який вже три роки не проживає в її будинку, оскільки забрав свої речі та пішов проживати до іншої жінки. Ключів від будинку вона відповідачу не давала, оскільки немає дублікату ключів. Відповідач не допомагає їй по господарству, тому що його співмешканка не пускає до неї. В її будинку ще зареєстрована дочка ОСОБА_5 , яка також з нею не проживає, але дочка їй допомагає. В 2019 році вона не зверталася за оформленням субсидії, тому відсутні документи про відмову у отриманні субсидії. Просила суд виписати відповідача з її будинку, щоб він не мав діла до неї, а вона до нього.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав посилаючись на вищевказані обставини та просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що приблизно три роки тому позивач ОСОБА_1 заборонила йому проживати у будинку, оскільки він хотів співмешкати з ОСОБА_6 . Так, сталося тому, що у його матері виникли неприязні відносини до цієї жінки. Тому він був вимушений переїхав проживати до ОСОБА_6 . Ключі від будинку позивач йому не дала. Коли він приходив до свого будинку, позивач його не пускала, або будинок був зачиненим і він не міг до нього потрапити. Із-за негативних відносин позивач спалила частину його речей, які він не зміг забрати з будинку. Крім того, до теперішнього часу він не може користуватися будинком, а також не може користуватися слюсарними інструментами та рибальськими снастями, оскільки позивач не пускає його до домогосподарства. Просив відмовити у задоволенні позову, оскільки у нього немає іншого житла.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 травня 2017 року є спадкоємцем 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.8). Однак, до матеріалі справи позивач не надала докази про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку цього житлового будинку.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 травня 2017 року спадкоємцем іншої 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.7).

До матеріалів справи не надано належні та достовірні докази про те, що спадкоємці житлового будинку АДРЕСА_1 виділили свої частки в натурі та провели державну реєстрацію.

Згідно довідки №288/1, виданої 22.05.2019 року виконкомом Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі запису в погосподарській книзі №1 має склад сім`ї:

1. ОСОБА_3 син, зареєстрований, не проживає (відповідач по справі);

2. ОСОБА_5 дочка, зареєстрована, не проживає;

3. ОСОБА_7 онук, зареєстрований, не проживає (а.с.9).

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме: пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції "Про захист прав людини та основних свобод" гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав ("Пауэлл и Рейнер проти Об`єднаного Королівства" від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі "Джілов проти Великобританії" від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі "Ларкос проти Кіпру" від 18.02.99 р.).

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст. 47, 48 Конституції України. Так, відповідно до вимог ст. 47 Конституції України «кожен має право на житло… ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду».

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до статей 77-79 ЦПК України докази повинні бути належними, достовірними та допустимими.

Вирішуючи даний спір, суд вважає, що належними та достовірними доказами не проживання особи в спірному помешканні без поважних причин понад один рік можуть бути: не менше 3-х актів складених уповноваженою комісією в різний час протягом року, в яких буде зафіксовано факт не проживання особи в житловому помешканні, про відсутність особистих речей цієї особи та будь-які інші факти; пояснення свідків (сусідів), які підтверджують, що особа не проживає в спірному житловому будинку та дані або факти, які засвідчують не поважність причин відсутності відповідача за місцем свого проживання.

На підтвердження своїх вимог позивач ОСОБА_1 надала лише один акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 10.05.2019 року (а.с.10), складений комісією в складі депутата сільської ради та двох осіб. Однак, невідомо хто утворив цю комісію і з якою метою. В даному акті відсутні дані про наявність чи відсутність в житловому будинку особистих речей відповідача. Тому даний акт не може бути належним доказом відсутності відповідача за місцем проживання в житловому будинку без поважних причин понад один рік.

Крім того, суд не приймає до уваги твердження позивача ОСОБА_1 про те, що факт реєстрації проживання відповідача ОСОБА_3 у її будинку створює їй перешкоди у користуванні цим будинком, оскільки при оформленні субсидії будуть враховуватися доходи відповідача, який не проживає у будинку та це збільшує витрати на житлово-комунальні послуги.

Проте, позивач ОСОБА_1 не надала належні та достовірні докази, які б підтверджували, що вона зверталася за отриманням Державної субсидії та докази про те, що їй було відмовлено у зв`язку з тим, що в її будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_3 .

Якщо припустити, що реєстрація відповідача ОСОБА_3 перешкоджає позивачу у користуванні будинком, оскільки вона не може отримати субсидію, тоді виникає питання чому позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом лише до відповідача, не дивлячись на те, що в даному будинку також зареєстрована дочка позивача ОСОБА_5 яка також тривалий час в даному будинку не проживає.

З пояснень сторін по справі, судом встановлено, що причиною звернення з даним позов є неприязні відносини, які виникли у позивача до відповідача у зв`язку з тим, що останній почав зустрічатися з жінкою, яка по віку є старшою від нього. Оскільки між сторонами по справі склалася неприязні відносини, відповідач був вимушений залишити своє місце проживання та був позбавлений можливості користуватися житлом за місцем реєстрації, у зв`язку з тим, що позивач не надала йому ключа від житлового будинку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік за місцем його проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 , та втратою у зв`язку з цим відповідачем права на користування цим житлом, оскільки він з поважних причин був відсутнім за місцем свого проживання, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до задоволення не підлягають.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладається на позивача.

На підставі наведеного, керуючись статями 47, 48 Конституції України, Європейською конвенцією "Про захист прав людини та основних свобод", статтею 405 Цивільного Кодексу України, статтею 9 Житлового кодексу України, статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та статтями 3-5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 Цивільний процесуальний кодекс України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , відмовити.

Стягнення судових витрат залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Богуславський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий: суддя В. М. Корбут