П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року місто Київ

справа № 752/21749/17

провадження №22-ц/824/2626/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Горак Ю.М.,

сторони:

позивач -ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 5 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Реви О.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до умов договору позики ним було надано відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 180 000 доларів США, що в еквіваленті складає 4 734 000 грн. Про одержання коштів відповідачем власноруч складено розписку від 28 березня 2016 року, відповідно до умов якої останній зобов`язувався повернути йому позику до 1 квітня 2016 року. Однак відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, грошових коштів не повернув.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 отримував грошові кошти в період шлюбу та в інтересах сім`ї, ОСОБА_3 була обізнана про факт отримання своїм чоловіком грошових коштів та не заперечувала проти цього, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають нести солідарний обов`язок по поверненню отриманих у борг коштів.

В забезпечення виконання зобов`язання за розпискою між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки б/н від 28 березня 2016 року, згідно з умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання зобов`язань ОСОБА_2 . Відповідно до п.1.3 договору поруки, поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за розпискою частково, в розмірі 1000 грн.

Розпискою, яка підтверджує факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів та містить зобов`язання по їх поверненню, не встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами, а тому позивач має право вимагати сплату процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України, яка діяла у відповідний проміжок часу. Загальний розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складає 999672 грн.12 коп.

Крім того, позивачі посилався на те, що оскільки має місце прострочення грошового зобов`язання, він має право вимагати на підставі ч.2 ст.625 ЦК України сплати 3% річних, розрахованих з 2 квітня 2016 року за весь період прострочення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути на його користь борг за договором позики в розмірі 5 895 415, 51 грн., з яких: 4 693 133, 52 грн. - сума основного боргу; 999 672,12 грн. - відсотки за користування грошовими коштами; 202 609, 87 грн. - 3% річних.

Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 5 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Скасовані заходи забезпечення позову, що були накладені відповідно до ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року.

Частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 180 000 доларів США 00 центів боргу за договором позики; 19 440 доларів США 00 центів - 3% річних.

У задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов залишити без розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм процесуального права.

Суд в порушення ст.. 265 ЦПК України неправильно встановив фактичні обставини, а саме у рішенні суду зазначив, що відповідачка ОСОБА_3 у лютому 2019 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, що не відповідає дійсності, оскільки з таким позовом звернувся апелянт. Суд не врахував доводів відповідача ОСОБА_2 про те, що він коштів не отримував, та не взяв до уваги , що в розписці вказано " Расписка написана мной собственноручно в присутствии свидетелей", що дає підстави вважати, що саме розписка була написана в присутності свідків, а не гроші передані в присутності останніх. В матеріалах справи відсутні докази передачі коштів позичальнику, доводи ж відповідача про допит свідків, які б могли підтвердити передачу коштів, суд відхилив. Суд допустив порушення норм процесуального права, а саме до позовної заяви не додано документу, який підтверджує сплату судового збору позивачем, як цього вимагає закон. Сплата ж судового збору Юридичною Компанією "Ревелін Інформейшн Юридична Компанія", відомості про яку відсутні у Єдиному державному реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань , не дає підстав для висновку, що судовий збір був сплачений позивачем. Суд першої інстанції при прийнятті до свого провадження позовної заяви на зазначене уваги не звернув і безпідставно не залишив позов без розгляду, що є порушенням ст. 177 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чорна Н.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає у відзиві, що суд першої інстанції у повній відповідності із вимогами чинного законодавства встановив дійсні правовідносини між позивачем та апелянтом як правовідносини за договором позики.

В судове засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ( т.2 а.с. 130-132) Подане представником ОСОБА_2 - адвокатом Гончар А.С. клопотання про відкладення розгляду справи суд відхилив, причини неявки апелянта та його представника суд визнав неповажними, оскільки останніми до клопотання не надано доказів на підтвердження обставин, з якими пов`язані причини неявки в судове засідання. Інші учасники справи причини своєї неявки суду не повідомили. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність осіб, які не з`явилися, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Чорна Н.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідно до розписки від 28 березня 2016 року відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 180000 доларів США, що в еквіваленті складає 473400 грн. та зобов`язувався повернути позичені кошти позикодавцю до 1 квітня 2016 року.

У зазначений строк відповідач взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав, грошові кошти не повернув.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 уклав договір позики в інтересах сім`ї, що б створило б обов`язки для відповідача ОСОБА_3 , суду не надано

Крім того, судом установлено, що 28 березня 2019 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній поручився за виконання ОСОБА_2 взятого зобов`язання про повернення позики в розмірі 180000 доларів США. Його розмір поручительства склав 1000 грн.

Відповідно до п.2.1 договору поруки позивач набуває права вимоги до поручителя при умові обов`язкового направлення повідомлення з вимогою виконати зобов`язання в цілому або в тій чи іншій частині. Таке повідомлення повинно бути здійснено в письмовій формі (п.2.4) і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим листом. Строк дії договору не зазначено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, останнім зобов`язання по поверненню отриманих у борг коштів не виконане, а тому з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню грошові кошти в сумі 180000 доларів США та нараховані на цю суму, відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України, 3% річних за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 19440 доларів США. При цьому, суд першої інстанції у рішенні зазначив, що розмір боргу підтверджується розписко, визначений розпискою строк для повернення коштів закінчився, а наявність у позивача боргової розписки та відсутність у відповідача розписки ні підтвердження погашення боргу, свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем не подані докази оплати витрат саме позивачем, підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми судового збору за подання позовної заяви відсутні.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів, до ОСОБА_3 як солідарного з ОСОБА_2 боржника, до ОСОБА_4 як поручителя не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в розмірі 180000 доларів США та 19440 доларів США - 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання є законним і обґрунтованим, висновок суду в цій частині відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість рече того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеного грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії ( до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, вчинені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом .

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умов укладеного з ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої ОСОБА_2 не заперечує, у визначений сторонами у договорі строку останній грошові коти не повернув, дійшов правильного висновку, що боржник зобов`язаний сплатити суму основного боргу з урахуванням 3% річних, нарахування яких передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не отримував грошові кошти, позивачем же в цій частині вимоги не доведені, є безпідставними, оскільки розпискою, написання якої не заперечується відповідачем, засвідчується факт отримання ОСОБА_2 від кредитора грошової суми (правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).

Договір позики, оформлений розпискою, недійсним не визнаний. Оскільки договір позики укладений в письмовій формі, безгрошовість такого договору не може бути підтверджена свідченнями свідків ( ст.1051 ЦК України). За таких обставин доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків, підписи яких містяться у розписці, та які могли підтвердити не передання коштів за розпискою, не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції зазначив у рішенні про те , що до суду з позовом про визнання договору позики звернулася ОСОБА_3 , що не відповідає дійсності, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ця обставина не впливає на висновки суду щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 суми боргу та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції допущено порушення ст.177 ЦПК України, безпідставно не залишено позов без розгляду, оскільки позивачем не сплачено судового збору за подання позовної заяви, також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи документами, зокрема платіжним дорученням від 20 жовтня 2017 року, в якому міститься інформація про сплату судового збору в сумі 320 грн. за позовом ОСОБА_1 .

До відзиву на апеляційну скаргу представником позивача наданий договір № 17/10/2017 року про надання юридичних послуг, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Юридична компанія «Ревелін Інформейшн», у п.2.6 якого передбачено, що виконавець (ТОВ «Юридична копанія «Ревелін Інформейшн») має право за попередньої згоди замовника ( ОСОБА_1 ) від його та в його інтересах сплачувати платежі, що необхідні для виконання умов договору (зокрема, але не виключно сплачувати нотаріальні, виконавчі, судові збори тощо).

Отже, сплата Юридичною компанією Ревелін Інформейшн судового збору за подання позову ОСОБА_1 не дає підстав уважати, що судовий збір позивачем не був сплачений.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 5 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус