КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3689/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року (суддя Козленко Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановила:

у липні 2019р. позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що є власником 2/3 частини вищезазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 1 березня 1994р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 1 березня 1994р. В квартирі крім неї зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач стверджувала, що відповідач з 2002 року не проживає в квартирі після того, як вийшла заміж за іноземця, що підтверджується відповідним актом, також за останні п`ять років вона не приїжджала в Україну, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 21 травня 2019р.

Також позивач зазначала, що реєстрація відповідача у квартирі порушує її права власника, так як є підставою для сплати надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача, при цьому вона не може оформити субсидію, тому на підставі ст. 405 ЦК України просила визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неврахування того, що право власності на спірну квартиру за відповідачем у встановленому законом порядку не зареєстровано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також позивач зазначає, що судом не враховані доводи, викладені у позовній заяві, а також та обставина, що у разі державної реєстрації відповідачем права власності на 1/6 частину квартири, остання не позбавлена права повторно зареєструвати своє місце проживання у даній квартирі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано, а ОСОБА_3 направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Степанчук О.М., яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про право власності від 1 березня 1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 1 березня 1994 року, які видані державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Рудою Л.М., позивачу належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 6 листопада 2019 року.

Згідно адресної довідки ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі з 13 травня 1994 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є співвласником спірної кватири, а відтак не може бути визнана такою, що втратила право на користування нею.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до правовідносин спадкування застосуванню підлягають норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 1 березня 1994 року спадкоємцями ОСОБА_5 у рівних частинах є його дружина ОСОБА_1 , та його діти ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Під час судового розгляду позивач не заперечувала вказану обставину та не стверджувала, що ОСОБА_2. у визначений законом спосіб та строк не прийняла спадщину.

Частиною 2 статті 548 ЦК УРСР було встановлено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно зі статтею 525 ЦК УРСР є день смерті спадкодавця.

Ні стаття 561 ЦК УРСР, ні стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва.

Більше того, частина третя статті 1296 ЦК України, яка є дійсною на час розгляду справи судом, передбачає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а

документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-3095цс15.

Таким чином, відповідач, яка прийняла спадщину у визначений законом строк та спосіб, є власником 1/6 частини спірної квартири, має право володіти і користуватися цією частиною, проте через відсутність реєстрації такого права обмежена у праві розпорядження належним їй майном.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За таких обставин, підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування спірною квартирою, не має.

Крім того, положення ст. 405 ЦК України не можуть застосовуватися при вирішенні даного спору, так як вони регулюють право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а у даній справі відповідач є співвласником спірного житла.

Доводи апеляційної скарги, що реєстрації відповідача у спірній квартирі порушує право позивача на оформлення субсидії, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, так як за вказаних обставин власник не може бути позбавлений права користуватися своєю власністю.

Не може бути підставою для задоволення позовних вимог і твердження позивача про те, що відповідач не приймає участі в утриманні спірного житла та не несе витрати на ремонт і комунальні послуги, оскільки нормами діючого законодавства не передбачена можливість позбавлення власника права на користування своєю власністю на підставі вказаних обставин, а позивач не позбавлена можливості захистити своє порушене право шляхом пред`явлення до відповідача позову про відшкодування понесених за неї витрат.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції з`ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк