Справа № 463/3770/19 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3841/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про повернення допомоги з безробіття,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2019 року Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про повернення допомоги з безробіття в сумі 49 401,73 грн., а також судового збору 1921 грн.

Позов мотивує тим, що 20 серпня 2015 року відповідач звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи. Йому надано статус безробітного відповідно до ст.43 Закону України «Про зайнятість населення». Такий статус останньому надано на підставі власноручно підписаної ним заяви, у якій відповідач підтвердив, що не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. За час перебування на обліку ОСОБА_1 отримав у центрі зайнятості матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю за період з 27.08.2015 року по 19.10.2015 року, в сумі 9 676,12 грн.

29.10.2015 року ОСОБА_1 повторно звернувся до позивача у пошуках роботи та статус безробітного відповідачем отримано 29.10.2015 року отримував матеріальне забезпечення на випадок безробіття з 05.11.2015 року по 07.06.2016 року, у сумі 39 725, 61 грн.

Центр зайнятості отримав інформацію про те, що відповідач під час реєстрації та набуття статусу безробітного не повідомив, що він зареєстрований як фізична-особа підприємець і відповідно не міг бути визнаний безробітним та отримувати допомогу по безробіттю, оскільки належав до зайнятого населення. У зв`язку із не повідомленням відповідачем спеціалістів центру про вказані обставини, він безпідставно отримував допомогу по безробіттю, перебував на обліку як безробітний. У зв`язку з цим, Львівський міський центр зайнятості скерував відповідачу претензію про відшкодування коштів, проте така залишилась без задоволення. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як правову підставу задоволення вимог вказує положення ст.ст. 1, 3, 4, 44, 45 Закону України «Про зайнятість населення», п.п.2,3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ч. 1, ст. 1166, ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського центру зайнятості грошові кошти у розмірі 49 401,73 грн. (сорок дев`ять тисяч чотириста одну гривню сімдесят три копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського центру зайнятості понесені судові витрати у розмірі 1 921,00 грн. (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню) сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що документи, які подані особою до державної служби зайнятості повинні бути перевірені самою службою зайнятості під час реєстрації особи та протягом періоду перебування на обліку як безробітної, чого не було зроблено позивачем, в той час як останній мав реальну можливість перевірити достовірності відомостей, які були підставою для надання відповідачеві статусу безробітного та здійснити виплати йому матеріального забезпечення. Зазначає, що перебував на обліку в якості ФОП з 30.12.2002 року по 31.01.2017 року. Звертає увагу на відсутність відомостей щодо сплати в період з 01.01.2016 року по 31.01.2017 року податків до державного бюджету за отриманий відповідачем прибуток. Також зазначає, що необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи - підприємця чи приватного підприємця, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходів (прибутків) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.

Стверджує, що він вважав свою реєстрацію скасованою, оскільки з 2006 року не одержував прибутку та відповідно не подавав звітів.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про повернення допомоги з безробіття - відмовити.

22 січня 2020 року на адресу суду від Львівського міського центру зайнятості надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Звертає увагу на недостовірні дані вказані скаржником при зверненні до позивача за отримання статусу безробітного та отримання допомогу по безробіттю. Також звертає увагу, що в період перебування на обліку, як безробітний ОСОБА_1 , інформація про реєстрацію ОСОБА_1 , як фізичної особи - підприємця згідно даних інформаційного обміну між Державним центром зайнятості, Державною податковою адміністрацією України та Пенсійним фондом України як центральними органами виконавчої влади, а також державними реєстраторами до Львівського міського центру зайнятості не надходила, оскільки в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців лише 13.01.2017 року внесено запис про включення до Єдиного державного реєстру відомості про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , тому, що державна реєстрація ФОП ОСОБА_1 була проведена 30.12.2002 року, до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

Просить рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11 лютого 2020 року, є дата складення повного судового рішення - 21 лютого 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Львівського міського центру зайнятості, суд виходив з тих обставин, що реєстрація відповідача, як фізичної особи підприємця, є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення центру зайнятості про наявність такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення із відповідача на користь позивача суми виплаченої допомоги з безробіття та вартості професійного навчання в розмірі 49401,73 грн.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 20.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, в якій вказав, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, не є субєктом підприємницької діяльності (а.с.5).

Наказом Львівського міського центру зайнятості від 26.08.2015 року №НТ150826 відповідачу надано статус безробітного та згідно Наказу Львівського міського центру зайнятості від 27.08.2015 року №НТ150827 призначено допомогу по безробіттю з 27.08.2015 року відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Наказом Львівського міського центру зайнятості від 28.10.2015 року №НТ151028 припинено з 20.10.2015 року виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з працевлаштуванням відповідача, відповідно до пп.1 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідач 29.10.2015 року повторно звернувся до Львівського міського центру зайнятості із заявою про поновлення статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю. В якій також вказав, що не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності (а.с.6).

Наказом Львівського міського центру зайнятості від 04.11.2015 року №НТ151104 відповідачу надано статус безробітного та згідно Наказу Львівського міського центру зайнятості від 05.11.2015 року №НТ151105 призначено допомогу по безробіттю з 05.11.2015 року відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та яку припинено на підставі подання безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного з 08.06.2016 року.

Згідно п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики, Державної податкової служби України № 60/62 від 13.02.2009 року (далі - Порядок), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань: проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.

Розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття (далі - центри зайнятості) у разі, коли: під час перебування особи на обліку як безробітної до центру зайнятості надійшла інформація від державних органів, підприємств, установ, організацій чи громадян про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг безробітній особі, яка відрізняється від поданих нею відомостей, або така інформація розміщена в засобах масової інформації (п. 3 Порядку).

За результатами звірки або перевірки оформлюється акт, який підписується посадовими особами, що її проводили. У разі встановлення недостовірності даних, на підставі яких особі надано статус безробітної та право на виплату матеріального забезпечення, особа ознайомлюється з актом, про що засвідчує власним підписом. У разі відмови особи підписати акт про це робиться відповідна відмітка спеціалістом центру зайнятості (п. 5 Порядку).

Позивачем встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець з 30.12.2002 року згідно з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємець та громадських формувань та припинив підприємницьку діяльність 30.01.2017 року.

Згідно Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 23 від 14.03.2019 року, гр. ОСОБА_1 зареєструвався як фізична особа-підприємець 30.12.2002 року та припинив підприємницьку діяльність 30.01.2017 року. В акті зроблено висновок: виявлено порушення, незаконно отримана ОСОБА_1 сума допомоги з безробіття з 27.08.2015 року до 19.10.15 року та 05.11.2015 року по 07.06.2016 року підлягає поверненню (а.с.18).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Згідно з ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична-особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Також п. 8 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» передбачає, що реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч. 1 ст. 45 цього Закону (зокрема, зайнятість особи).

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (ч.3 ст.44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Як вбачається з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємець та громадських формувань, про фізичну особу ОСОБА_1 - зареєстрований як фізична особа підприємець з 30.12.2002 року, дата запису 13.01.2017 року; припинив підприємницьку діяльність 30.01.2017 року (а.с.19-20).

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа підприємець у період з 27.08.2015 року та 19.10.2015 року та з 05.11.2015 року по 07.06.2016 року і не повідомив про це позивача.

Згідно копії довідки з Личаківського управління ГУ ДФС України у Львівській області в якій зазначено, що за період з 01.01.2016 року по 01.01.2017 року перебував на загальній системі оподаткування. Дані про сплату податків до бюджету за вказаний період відсутні (а.с.35).

Факт отримання чи неотримання відповідачем коштів, в якості винагороди не змінює його обов`язку повідомити центр зайнятості про обставини, що впливають на умови виплати йому забезпечення.

Окрім цього, відсутність відомостей щодо реального зайняття відповідачем підприємницькою діяльність та отриманих доходів, не дає підстав вважати, що ФОП ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність в якості фізичної особи-підприємця, оскільки нормами чинного законодавства передбачена спеціальна процедура припинення підприємницької діяльності, що відповідачем було зроблено тільки 30 січня 2017 року.

Згідно розрахунку позовних вимог наданих позивачем, сума виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття безробітному Стасику В.С. , за період з 27.08.2015 року по 19.10.2015 року становить 9 676, 12 грн., та з 05.11.2015 року по 07.06.2016 року становить 39 725, 61 грн., що у сумі складає 49 401,73 грн. (а.с.4). Наказом Львівського міського центру зайнятості від 08.06.2016 року № НТ160608 (а.с.9) прийнято рішення про повернення ОСОБА_1 незаконно отриманих коштів та скеровано повідомлення від 15.03.2019 року (а.с.21) відповідно до якого запропоновано відповідачу протягом 15 календарних днів з дня одержання претензії повернути добровільно кошти в сумі 49 401,73 грн. Проте, кошти відповідачем не були сплачені.

Жодних заперечень щодо порядку розрахунку та визначеної суму відповідач та його представник ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не висловлено.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Наведений правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду від 30 серпня 2018 року у справі №334/2517/16-ц.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений висновок міститься і в Постанові Верховного Суду України, прийнятої у справі №6-91цс14 від 02 липня 2014 року.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не доведено, що перебуваючи на обліку ОСОБА_1 та отримуючи у центрі зайнятості матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю в вищезгадані періоди була припинена підприємницька діяльність як фізична особа-підприємець, а також, що за наявності не припиненої підприємницької діяльності він мав право на статус безробітного відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» та отримувати у центрі зайнятості матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю.

Таким чином, реєстрація відповідача, як фізичної особи підприємця, є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення центру зайнятості про наявність такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення з такої особи суми виплаченої допомоги з безробіття та вартості професійного навчання, на що суд першої інстанції правильно звернув увагу та задовольнив позов Львівського міського центру зайнятості.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ч.5 ст.268, ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник