Справа № 226/3767/19

Справа № 226/3767/19
Провадження № 2/226/157/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Попенко І.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказав, що він є власником жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому з 29.08.2008 по теперішній час зареєстрована його колишня невістка ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною його сина ОСОБА_3 . Відповідач фактично не проживає в належному йому будинку без поважних причин з моменту реєстрації, мешкаючи в м.Донецьку, точна адреса проживання відповідача йому невідома. На даний момент він має намір оформити субсидію на придбання твердого палива, однак реєстрація відповідача в його будинку заважає йому це зробити, чим порушуються його права. Тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, обгрунтовуючи їх обставинами, викладеними у позові.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи двічі сповіщеною про час і місце розгляду справи по суті, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин, відзиву на позов не подала.

Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання, не повідомила причини неявки, не подала відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою суду від 20.12.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 16.01.2020 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Красноарміської державної нотаріальної контори 15.02.1988, реєстраційний № 841, що підтверджується відповідним договором, технічним паспортом, відомостями про державну реєстрацію права власності на вказане майно Красноарміським БТІ 13.04.1988 за № 4782 (а.с.5-6, 7-9).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 12.12.2019 у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: в якості власника ОСОБА_1 , 1948 року народження, його дружина ОСОБА_4 , 1954 року народження, його син ОСОБА_3 , 1985 року народження, його онук ОСОБА_5 , 2008 року народження, та з 29.08.2008 його колишня невістка ОСОБА_2 , 1983 року народження (а.с.10).

Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 12.12.2019, виготовленого представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач ОСОБА_2 , 1983 року народження, з 29.08.2008 року по день складання акту за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає (а.с.11).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що ОСОБА_1 її сусід, який мешкає по АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 . У подружжя ОСОБА_7 є син, який був одружений на ОСОБА_8 . Син та невістка ніколи не проживали у будинку позивача, вони спочатку жили у придбаному батьками будинку неподалік від них, потім діти не забажали в ньому жити, продали будинок та виїхали до м.Донецька, де на теперішній час і проживають. ОСОБА_1 та його дружина ніколи не чинили ніяких перепон ОСОБА_8 проживати в їх житлі.

Свідок ОСОБА_9 , яка мешкає навпроти будинку позивача, надала суду аналогічні пояснення.

За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

За чинним житловим законодавством членами сім`ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою проживання позивача у якості його колишньої невістки та не є співвласником спірної жилої площі.

Також судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає у жилому будинку позивача за вищевказаною адресою без поважних причин з 2008 року по теперішній час.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З`ясовуючи причини відсутності відповідача понад 11 років на спірній жилій площі, суд не знайшов, що вони були поважні.

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування будинком позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку її відсутності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню.

На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги іншими учасниками справи у тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 20.02.2020.

Суддя Ж.Є.Редько