КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/9724/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Гуля В.В.,

Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

12 червня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом, яка станом на 27 квітня 2020 року становить 85 938,72 грн, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 007,92 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 1 440,68 грн, заборгованість за нарахованою пенею - 75 921,61 грн, а також штраф ( фіксована частина ) - 500 грн, штраф ( процентна складова ) - 4 068,51 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала 11 червня 2012 року заяву №б/н, відповідно до умов якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Окрім цього, вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, що складає між нею та банком кредитний договір, який підтверджується підписом у заяві.

Однак, відповідач не виконує належним чином умов укладеного правочину, що спричинило виникнення зазначеної заборгованості.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку ), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна ( типова ) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року №342/180/17.

З матеріалів справи убачається, що відповідач не має заборгованості за поточним тілом кредиту, в той час як сума заборгованості за простроченим тілом кредиту складає 4 007,92 грн.

Розрахунку заборгованості про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за тілом кредиту матеріали справи не містять, заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 4 007,92 грн., розмір заборгованості за процентами, пенею та штрафами також не обґрунтована.

З урахуванням встановлених обставин справи та, враховуючи принцип справедливості, добросовісності, розумності цивільного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.

Просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи,

між ПАТ КБ «Приватбанк», в подальшому назву змінено на АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит з кредитним лімітом, шляхом підписання анкети-заяви від 11 червня 2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку ( а.с. 20 ).

Ця анкета-заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, із якими вона ознайомлена,

як зазначено в анкет-заяві, становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг ( там же ).

Відповідачка взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки, визначені кредитним договором, не виконує.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, що доданий до позовної заяви, заборгованість за кредитним договором №б/н від 11 червня 2012 року, станом на 27 квітня 2020 року становить 85 938,72 грн, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 007,92 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, - 1 440,68 грн, заборгованість за нарахованою пенею - 75 921,61 грн, а також штраф ( фіксована частина ) - 500 грн, штраф ( процентна складова ) -

4 068,51 грн ( а.с. 6-13 ).

При цьому, 12 червня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із названим позовом ( а.с. 1-5 ).

На підтвердження заявлених позовних вимог надало зазначені докази

по справі.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовлено( а.с. 70-73 ).

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», суд другої інстанції, не погоджується

із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з точки зору другої інстанції, факт виконання позивачем своїх зобов`язань за правочином підтверджується наданими доказами, зокрема, анкетою-заявою б/н від 11 червня 2012 року ( а.с. 20 ), розрахунками заборгованості ( а.с. 6-13 ), довідкою про видачу кредитної картки ( а.с. 19 ), довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки

( а.с. 18 ), виписками по рахунку ( а.с. 14-17 ), згідно яких вбачається, що відповідачка отримала та користувалася кредитними коштами.

Будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідачка їх не надала

ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції та не звернулася до суду

з вимогами про визнання його недійсним.

Також, місцевий суд не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування заборгованості щодо суми кредиту за вказаним правочином і таких не надала відповідачка до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач повинен був довести ті обставини, на які б він посилався, як на підставу своїх заперечень.

Разом з тим, ОСОБА_1 не звільнена від обов`язку доказування за позовом згідно положень ст. 82 ЦПК України.

Відтак, на переконання апеляційного суду, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

А тому, за положеннями правочину відповідачка має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за невиконання умов правочину щодо тіла кредиту.

Проте, щодо позовних вимог з приводу стягнення пені та штрафів, то апеляційний суд вважає ці вимоги необґрунтованими, враховуючи наступне.

Витяг тарифів обслуговування кредитних карт і витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину зазначеного кредитного договору, що укладений між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір пені та відповідальність з цього приводу за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак, позовні вимоги щодо стягнення пені та штрафів, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов, є неправомірними.

Зазначений висновок повністю узгоджується з викладеними висновками

в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані, з огляду на викладене, в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 007,92 грн.

Що ж до стягнення із відповідача процентів за правочином, суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заважаючи на те, що відсутні підстави для застосування встановленого договором кредиту іншого розміру відсотків, що мають сплачуватись у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, ніж це передбачено вимогами статті 625 ЦК України, то в даному випадку має застосовуватися відповідний розмір відсотків, встановлений законом, який дорівнює трьом процентам річних від простроченої суми.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%

У зв`язку з викладеним, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 16 серпня 2019 року ( останній платіж відповідно до розрахунків ) по 27 квітня 2020 року ( 256 днів ) в розмірі 84,33

( 4 007,92 х 256 х 3 : 365 : 100 )) грн від заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 007,92 грн.

За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Втім, розглядаючи зазначений позов в частині вимог банку про стягнення з боржника нарахованих відсотків згідно статті 625 ЦК України, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11 червня 2012 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту ( користування ним ), однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк

( термін ) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, погоджується з позицією позивача, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку зі сплати відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми відсотків від простроченої суми заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 84,33 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини,

що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які

не відповідають матеріалам справи, і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 204, 525, 526, 610, 625, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, помилково ухвалив рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права за їх обґрунтованістю та доведеністю у зазначеній апеляційним судом частині.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір ( а.с. 57, 81 ) пропорційно до задоволених вимог у розмірі 250,23 (( 4 007,92 + 84,33 ) : 85 938,72 х

( 2 102 + 2 102 х 150 : 100 )) грн.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 121, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в частині залишення без задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотків, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 4 007,92 грн, заборгованість за відсотками - 84,33 грн та судовий збір - 250,23 грн.

Решту позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо стягнення відсотків залишити без задоволення.

Рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні вимог щодо стягнення пені та штрафів залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова