Справа №461/5434/18
11 лютого 2020 року м.Львів
Галицький районний суд м. Львова
головуючого судді Радченка В.Є.
секретаря судового засідання Сидорак М.А., ОСОБА_1 С ОСОБА_2 Е.
представника позивача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сполучених Штатів Америки, паспорт громадянина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , Англія, адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу,-
ОСОБА_7 звернувся до суду із позовною заяву до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу. В обґрунтування поданого позову посилається на те, що між ним та відповідачем 18.02.2006 р. було укладено шлюб, зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 343.
Позивач зазначає, що до 2014 року їх сім`я проживала за межами України. З початку 2014 року подружжя тимчасово виїхало на територію України, а з вересня 2014 року сторони проживають окремо, позивач у Лондоні, а відповідач у ОСОБА_8 . За останні роки стосунки між подружжям погіршились, подружжя втратило будь-який інтерес один до одного, не спілкуються, не підтримують жодних стосунків. З 2014 року сторони бачились у загальному не більше 20 хвилин під час поїздок позивача до Львова у справах. Позивач зазначає, що сторони проживають у різних державах без наміру об`єднання сім`ї. Тому позивач вважає, що збереження сім`ї неможливе та недоцільне, просить розірвати шлюб.
Ухвалою суду від 26.07.2018 р. відкрито провадження у справі.
23.10.2018 р. до суду надійшов відзив відповідача. У відзиві відповідач вказує, що позивачем при подачі позову було порушено вимоги ст. 175 та 177 ЦПК України. А тому, керуючись ст. 257 ЦПК України просить позовну заяву ОСОБА_7 про розірвання шлюбу залишити без розгляду.
Ухвалою суду від 26.12.2018 р. провадження у справі зупинено, надано сторонам строк для примирення до 27.05.2019 р.
Ухвалою суду від 05.07.2019 р. підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судове засідання не прибула, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Факсом від неї надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання через участь в іншій судовій справі. До заяви не було додано жодних документів, які б свідчили про поважність причини неявки відповідача. Така неявка позивача є не першою. Натомість у судове засідання з`явився представник відповідача Сотник О.І., який щодо такого клопотання поклався на розсуд суду.
Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне продовжити розгляд справи за відсутністю відповідача, за участю її уповноваженого представника ОСОБА_4 .
Судом відмовлено у об`єднанні в одне провадження даної справи зі справою за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання дитини у зв`язку із відсутністю підстав для об`єднання, вирішенням цього питання на стадії підготовчого провадження та з метою дотримання права позивача на своєчасний розгляд справи.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Просила суд позовні вимоги задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Зазначив, що позивач має сумніви щодо дійсної волі позивача розірвати шлюб та бажає зберегти сім`ю. Просив відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до такого висновку.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що 18.02.2006 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 343, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .
У шлюбі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 народилися двоє дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № 156-10-104548 від 11.11.2010 р. з перекладом /а.с.11-14/, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження № 156-12-075310 від 27.07.2012 р. з перекладом /а.с.7-10 /.
Як вбачається із змісту позовної заяви та пояснень сторін шлюбні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 припинені, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо в різних країнах.
При досліджені наявних у матеріалах справи доказів представник відповідача вказав на те, що подані позивачем копії письмових доказів, а саме копія паспорта позивача та копії свідоцтв про народження дітей, не були засвідчені належним чином. Вважає такі докази недопустимими та стверджує, що відповідно до ст. 78 ЦПК України такі не можуть бути взяті до уваги судом.
Суд не погоджується з такою позицією представника відповідача, виходячи з такого.
Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).
Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).
Враховуючи усе вище зазначене, суд вважає посилання представника відповідача на відсутність засвідчення поданих доказів позивачем проявом надмірного формалізму.
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідач та її представник не заперечували факт існування шлюбу між сторонами, наявність у подружжя двох дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також факт відсутності спільного проживання сторін з 2014 року.
У суду не виникає сумнівів щодо дійсної волі позивача на розірвання шлюбу, оскільки позовна заява підписана позивачем особисто, позивачем було подано письмові пояснення у справі від 24.07.2019 р. /а.с.157-161/ та письмові пояснення у справі від 26.09.2019 р. /а.с.162-166/, які також були підписані позивачем особисто і подані до суду належним чином.
У письмових поясненнях позивача від 24.07.2019 р. позивач висловлює бажання розірвати шлюб і описує причини, які спонукали його прийняти рішення про розірвання шлюбу, зокрема тривалий конфлікт між сторонами, груба, агресивна поведінка відповідача відносно позивача, завдання шкоди відповідачем їх спільній дитині ОСОБА_9 та інше. У зазначених письмових поясненнях позивач підтверджує, що правова позиція його представника ОСОБА_3 повністю з ним узгоджена. Позивач зазначає, що отримав фотокопії матеріалів справи від свого представника з перекладом англійською мовою і ознайомлений з ними. Такі пояснення нотаріально посвідчені, перекладені українською мовою, переклад засвідчено нотаріально. Зазначене у поясненнях спростовує посилання представника відповідача на неузгодженість у діях представника позивача і самого позивача та свідчить про розуміння суті справи позивачем.
Наявність у поясненнях від 24.07.2019 р. технічних помилок та описок (невірне посилання на норму ЦПК України та невірно вказаний номер справи), на які посилається представник відповідача, не спростовують волю позивача на розірвання шлюбу.
У письмових поясненнях позивача від 26.09.2019 р. позивач так само підтверджує свій намір розірвати шлюб і зазначає, що збереження шлюбу суперечитиме його інтересам та інтересам дітей. У таких поясненнях відсутні описки чи помилки у посиланнях на норми законодавства чи у реквізитах справи. Подача позивачем письмових пояснень двічі також доводить розуміння ним суті спору, бажання розірвати шлюб та підтверджує, що його наміри розірвати шлюб за час розгляду справи не змінилися.
У відповідності до вимог ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.
Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя №11 від 21.12.2007 р., проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Виходячи із зазначеного, посилання представника відповідача на бажання відповідача зберегти шлюб не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки судом було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.
Окрім того, судом відповідно до ст. 111 СК України були вжиті заходи щодо примирення подружжя, а саме надано строк для примирення сторін.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Виходячи з усього вище зазначеного, суд не вбачає підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_7 про розірвання шлюбу без розгляду відповідно до ст. 257 ЦПК України.
Проаналізувавши вищенаведене та враховуючи встановлені факти того, що сторони подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам позивача та інтересам дітей, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити.
Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено 704,80 грн. судового збору.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 704,80 грн. судового збору.
Керуючись ст.ст. 247, 259, 351 - 355 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сполучених Штатів Америки, паспорт громадянина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , Англія, адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу - задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який був зареєстрований 18.02.2006 р. Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №343.
Повний текст судового рішення складений 21.02.2020 р.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Радченко В.Є.