ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року

м. Харків

Справа № 645/4654/19

Провадження № 22-ц/818/1824/20

22-ц/818/1979/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтв,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2019 року, ухвалене суддею Шарком О.П.,

за апеляційною скаргою адвоката Кислого Андрія Матвійовича, який діє в інтересах, ОСОБА_1 , на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 січня 2020 року, постановлену суддею Шарком О.П.,-

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати недійсними: свідоцтво на право особистої власності ОСОБА_3 від 2 березня 1976 року народження і його реєстрацію, свідоцтво на право особистої власності ОСОБА_4 від 2 березня 1976 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 від 25 січня 2008 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 від 25 січня 2008 року і його реєстрацію, свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 від 15 червня 2016 року і його реєстрацію.

Позов мотивований тим, що 16 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, 24 липня 2016 року провадження у справі відкрито, ОСОБА_1 залучена до справи у якості відповідача. На той час вона не мала жодних документів на будинок і його власників, тому що не була ні забудовником будинку, ні його власником. В будинку АДРЕСА_1 з моменту його побудови (листопада 1966 року) і понад 40 років вона проживала однією сім`єю разом з батьками - ОСОБА_5 та мамою ОСОБА_3 , які збудували цей будинок, на 2 ізольовані квартири, квартиру №1 - для своєї сім`ї, а квартиру №2 - для сина - ОСОБА_4 . Побудувавши будинок, батьки доручили сину - ОСОБА_4 оформити документи на будинок і свідоцтва на право особистої власності, а саме: власниками квартири №1 повинні бути ОСОБА_5 і ОСОБА_3 ,, а квартири №2 ОСОБА_4 . Проживаючи в квартирі №1 однією сім`єю з батьками понад 40 років, вона виконувала ремонти в у квартирі, утримувала цю квартиру понад 40 років, а в 1991 році перебудувала цю квартиру - провела газ та змонтувала опалення, зробила капітальний ремонт. Всі документи на будинок завжди знаходились у її брата ОСОБА_4 , а після його смерті знаходяться у відповідача. Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виявив бажання самому оформити спадщину і на себе, і на неї. Вона лише один раз була в БТІ, коли отримувала своє свідоцтво про право на спадщину за заповітом, бо потрібен був її підпис. ОСОБА_4 надав їй копії технічного паспорту будинку, свідоцтва про заповіт та про смерть матері. Це всі документи, які вона мала на момент отримання повідомлення про відкриття провадження за заявою ОСОБА_2 . Після тривалих пошуків, вона знайшла екземпляр копії свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_3 та самого ОСОБА_4 на 61/100 і 39/100 частини будинку відповідно та інші важливі довідки. Оригінали цих документів знаходились у ОСОБА_4 , а зараз вони у ОСОБА_2 . Разом зі свідоцтвом була прикріплена копія «Рішення виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих» від 2 квітня 1975 року «Про затвердження акту прийомки житлового будинку» по АДРЕСА_1 . Рішення виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих» від 2 квітня 1975 року - про виконання заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про затвердження акту прийомки житлового будинку по АДРЕСА_1 , а не «про перерозподіл ідеальних частин у зв`язку з перебудовою будинку», як зазначено у свідоцтвах, на думку позивача, питання розподілу і перерозподілу будинку на частки не належить до повноважень районних рад, а вирішуються в судовому порядку, окрім того, будинок не перебудовувався з якогось будинку, а побудований новий, про що свідчить акт прийомки будинку, що знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, будинок ніколи не розподілявся і не перерозприділявся на частки навіть в судовому порядку. Окрім того, позивач зазначає, що відсотки, зазначені в свідоцтві, не відповідають порядку видачі цих свідоцтв, передбачених п. №2 «Рішення №92/10» на сумісну часткову. Жодного «Рішення виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих», що стосується будинку АДРЕСА_1 , з такою назвою і таким змістом, які вказані в свідоцтвах на право особистої власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не існує ні під яким номером, у зв`язку з чим позивач вважає ці свідоцтва незаконними.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з позовом позивач звернулася до суду лише 24 липня 2019 року. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Позивач не довела поважність причин пропуску нею строку позовної давності.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 9 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Однозначних висновків щодо наявності чи відсутності порушеного права позивача судове рішення не містить. Відмовляючи в задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції не встановив початку перебігу строку позовної давності. За переконанням позивача вона звернулася до суду в межах загального трирічного строку позовної давності. Підстав для відмови в позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України у суду першої інстанції не було.

В апеляційній скарзі на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 січня 2020 року адвокат Кислий А. М., який діє в інтересах, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу та постановвити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення. Зазначає, що додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, проте, суд першої інстанції ухвалив додаткове судове рішення у формі ухвали, що вказує на незаконність додаткового рішення. Крім того, частина перша статті 246 ЦПК України передбачає, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. В судовому засіданні 16.12.2019 року такої заяви стороною позивача подано не було, що свідчить про незаконність додаткового судового рішення від 09.01.2020 року.

Адвокатом Романченком О.М. до апеляційного суду надано відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи.

Також, адвокатом Романченком О.М. до суду апеляційної інстанції надано відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції без задоволення. Відзив мотивований тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, апеляційна скарга не містить доводів, які б були підставою для її скасування.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга адвоката Кислого А. М., який діє в інтересах, ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 січня 2020 року задоволенню не підлягає.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих від 2 квітня 1975 року затверджено акт прийомки індивідуального будинку літ «А-1» та узаконено цей будинок гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будинок житлоплощею 64,1 кв.м., корисною площею 109,9 кв.м. по АДРЕСА_1 . Зобов`язано Фрунзенське РЖУ видати свідоцтво про право особистої власності на будинок літ «А-1» з надвірними будівлями гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно з фактични користуваннямв домоволодінні по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєструвати будинок в міському БТІ (а.с. 14).

Згідно з свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 2 березня 1976 року райжитлоуправління Фрунзенського району посвідчує, що 61/100 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Фрунзенської районної ради депутатів трудящих № 92/10 від 2 квітня 1975 року про перерозподіл ідеальних часток у зв`язку з перебудовою будинку (а.с. 15).

Згідно з свідоцтвом про прао власності на жилий будинок від 2 березня 1976 року райжитлоуправління Фрунзенського району посвідчує, що 39/100 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_4 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Фрунзенської районної ради депутатів трудящих № 92/10 від 2 квітня 1975 року про перерозподіл ідеальних часток у зв`язку з перебудовою будинку (а.с. 16).

25 січня 2008 року державний нотаріус Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори посвідчив, що на підставі заповіту, посвідченого Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 2 лютого 1995 року і зареєстроваого в реєстрі за № 1-637, спадкоємицею на Ѕ частку зазначеного в запоівіті майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво складається з 61/100 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 61/200 частку житлового будинку видано ОСОБА_1 (а.с. 17).

14 лютого 2008 року КП «ХМБТІ» за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 61/200 частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

15 червня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Коссе Л.М., державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори 03.07.1996 року за р.№7-3226. спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 139/200 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевказане майно належало спадкодавцю таким чином: - 61/200 частка житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Азімовою М.Ч.. державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори 25.01.2008 року за р.№4-124, зареєстровано в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 14.02.2008 року, реєстраційний номер: 21560076, номер запису: 2867 в книзі: 1; - 39/100 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 02.03.1976 року райжитлоуправлінням Фрунзенського району Ради депутатів трудящих м.Харкова, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 02.04.1976 року в реєстрову книгу №2867. На земельній ділянці площею 910 кв.м. розташовано: житловий будинок літ. «А-1». загальною площею 113,0 кв.м., житловою площею 62.8 кв.м. та надвірні будівлі: сараї літ. «В. Г». льох літ. «Б. Е». вбиральні літ. «Д. З», огорожа 1. 7-12. тр. Колодязь №6. замощення №4 (а.с. 28).

Щодо застосування строків позовної давності

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право особистої власності та свідоцтв про право на спадщину, суд виходив із того, що з такими вимогами позивач звернулася поза межами позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просила відповідач.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується лише до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача.

Тобто, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності, тим самим визнав обґрунтованість позову та доведеність позивачем порушення її права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено, що документами, які вона просить визнати недійсними порушені її права. Об`єктивні підстави для визнання свідоцтва на право особистої власності ОСОБА_3 від 2 березня 1976 року народження, свідоцтва на право особистої власності ОСОБА_4 від 2 березня 1976 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 від 25 січня 2008 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 від 25 січня 2008 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 від 15 червня 2016 року - відсутні.

Отже висновок суду першої інстанції про пропуск ОСОБА_1 встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права не відповідає вимогам закону, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Щодо порушення прав позивача

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до частини першої статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Отже, захисту підлягає тільки порушене право.

Доводи позивача про те, що перерозподіл на частки будинку не відноситься до компетенції районних рад не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки на час видачі свідоцтв спору між співвласниками не було. Оспорювані позивачем свідоцтва були видані за згодою співвласників.

Доводи позивача про те, що свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 02.03.1976 року не відповідають змісту рішення виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих № 92/10 від 02.04.1975 року колегія суддів не приймає, оскільки вважає, що оспорювані свідоцтва, видані на підставі пункту 2 зазначеного рішення виконкому, в якому вказано, що свідоцтво про право особистої власності на будинок літ. "А-1" з надвірними будівлями видається ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно з фактичним користуванням в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довела порушення оспорюваними свідоцтвами її прав чи інтересів. Саме це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Представником позивача в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про витребування доказів у КП «ХМБТІ» - інвентаризаційну справу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; у приватного нотаріса ХМНО Бінус 0.0. - матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , який залишив спадщину ОСОБА_2 , на підставі якої 15.06.2016 року було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії та номер 939 - ОСОБА_2 .

В судовому засіданні, вирішуючи питання щодо заявленого клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, оскільки представник позивача не зазначила обставин неможливості подання вказаного клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів вважає, що задля дотримання вимог процесуального законодавства - витребування доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін.

Щодо доводів апеляційної скарги на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 січня 2020 року

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що 27.08.2019 року між ОСОБА_2 та адвокатом Романченком О.М. укладено договір про надання правової допомоги, також укладена додаткова угода до договору, якими визначено умови договору та вартість послуг алвоката. Згідно з меморіальним ордером від 05.09.2019 року ОСОБА_2 сплачено Романченку О.М. 10 000 грн (а.с. 93-95). Вказані документи були подані представником відповідача до суду першої інстанції 1 жовтня 2019 року.

12 листопада 2019 року до суду першої інстанції представником відповідача було подано заяву про судові витрати, в якій було повідомлено суд, що докази на підтвердження розміру судових витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу у даній справі, а саме: акт виконаних робіт до договору № 10/08-2019 від 27.08.2019, буде надано до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду разом із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат (а.с. 119).

19 грудня 2019 року представником відповідача подано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, до якої було долучено акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 10/08-2019 від 27.08.2019 та докази направлення заяви із додатками на адресу позивача (а.с. 140-143), що відповідає вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Отже, доводи адвоката Кислого А.М. про те, що в судовому засіданні 16.12.2019 року не було подано заяву про розмір понесених судових витрат, що свідчить про незаконність додаткового судового рішення від 09.01.2020 року - є безпідставними.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції постановлена ухвала замість додаткового рішення не можуть бути підставою для її скасування, оскільки зі змісту оскаржуваної «ухвали» вбачається, що суд керувався положеннями ЦПК України, які регулюють ухвалення додаткового рішення, отже зазначення в назві оскаржуваного документу «ухвала» свідчить про допущену судом описку, яка може бути виправлена судом за заявою учасників справи в порядку, передбачному статею 269 ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги адвоката Кислого А.М. про відсутність підстав для відшкодування понесених заявником витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, ухвала суду по суті не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2019 року, в свою чергу, ухвалено з порушенням норм як матеріального так і процесуального права, отже підлягає скасуванню з ухваленням рішення в редакції цієї постанови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2019 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Апеляційну скаргу адвоката Кислого Андрія Матвійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови складено 17 листопада 2020 року