КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Писанець В.А.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/37/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», поданою представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми боргу, відсотків та відшкодування інфляційних витрат, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків та відшкодування інфляційних втрат.

Позов мотивований тим, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського обслуговування б/н від 17 липня 2015 року. На виконання умов договору після підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, банк відкрив позивачу розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 з метою ведення господарської діяльності.

У лютому 2016 року на валютний рахунок позивача надійшли кошти у доларах США від зарубіжного контрагента у якості розрахунку по експортному договору. Частина суми (75%) була автоматично переведена банком у національну валюту та зарахована на гривневий рахунок № НОМЕР_1 .

Виконуючи мету своєї господарської діяльності позивач розпоряджався даними коштами для купівлі-продажу товарів.

В подальшому, 26 лютого 2016 року бажаючи здійснити платіж на суму 110 000 грн. виявилось, що доступ до рахунку заблоковано. В ході розмови з представником банку з`ясувалось, що рахунок заблоковано у зв`язку з накладенням на нього арешту державною виконавчою службою. Разом з тим, позивач зазначає, що згодом банк повідомив його про те, що його рахунок було заблоковано вже на підставі ст.1074 ЦК України, ст.59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.14 ст.6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року, яке було залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2016 року та постановою Вищого Господарського суду України від 30 січня 2017 року, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язано розблокувати рахунок позивача.

ОСОБА_1 зазначає, що грошові кошти були йому повернуті лише 18 квітня 2017 року шляхом розірвання договірних відносин з банком. Позивач вважає, що період безпідставного збереження грошових коштів складає 1 рік 1 місяць і 20 днів, що за його розрахунками становить 97 494,80 грн, оскільки відповідно до ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 97 494,80 грн, відсотки в сумі 69 757,66 грн, інфляційних витрат у розмірі 27 737,14 грн та судовий збір у розмірі 974,96 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково застосував положення ст. 1212 ЦК України, адже відносини, які склалися між сторонами є договірними. Банк посилається на те, що чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору про надання банківських послуг положень про позику. Вважає, що договір про надання банківських послуг і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст. 1048 ЦК України є безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, представник АТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

02 травня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідно до якого зазначено, що апелянт помилково вважає, що між сторонами існували договірні відносини з приводу грошових коштів ОСОБА_1 . Заява про відкриття рахунку для юридичної особи, на яку посилається відповідач, як на підставу виникнення договірних відносин, не передбачала права банку на утримання чи користування коштами позивача без його згоди. Крім того, факт безпідставного утримання грошових коштів банком встановлений рішенням Господарського суду Дніпропетровської області та підтверджений судами апеляційної та касаційної інстанції. Враховуючи зазначене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» розблокувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» ФОП ОСОБА_1 (а.с.16-20).

Вказане рішення було залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2016 року та постановою Вищого Господарського Суду України від 30 січня 2017 року (а.с.21-31).

Зі змісту вказаних рішень вбачається, що банком не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, які давали б йому право зупинити проведення фінансових операцій на рахунку позивача на такий тривалий строк.

Відповідно до меморіального ордеру №1 від 18 квітня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 189 841,53 грн (а.с.40).

Відповідно до листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 19 квітня 2017 року, яке адресовано ОСОБА_1, вбачається, що банком було прийнято рішення про розірвання укладеного зі ОСОБА_1 договору та закриття поточних рахунків, на підставі ст.64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.1 ст.10 Закону України «Про запобігання та протидія легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення», а саме у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта (а.с.38-39).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» 97 494,80 грн боргу, що складається із відсотків - 69 757,66 грн та інфляційних витрат - 27 737,14 грн.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2016 року та постановою Вищого Господарського Суду України від 30 січня 2017 року було встановлено, що банком не було надано жодних обґрунтувань щодо встановлення для клієнта неприйнятно високого за результатами оцінки чи переоцінки ризику та не надано жодного доказу використання свого права та виконання обов`язку, передбаченого ст.64 «Про банки і банківську діяльність», для здійснення поглибленої перевірки клієнта та аналізу відповідності фінансової операції змісту його діяльності та фінансовому стану, за період з дня блокування рахунку до цього часу.

Вказане свідчить про те, що банк без будь-якої законної підстави незаконно блокував рахунок позивача та утримував у себе його грошові кошти.

Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Таким чином, оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року було встановлено, що банк безпідставно блокував рахунок ОСОБА_1 й зберігав весь той час грошові кошти позивача без правової підстави, то ОСОБА_1 має право на повернення йому вказаних грошових коштів. Вказане було реалізовано шляхом перерахування коштів ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується меморіальним ордером №1 від 18 квітня 2017 року (а.с.40).

Згідно із ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Отже, відсутні правові підстави для застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону для визначення розміру процентів, на яку посилається заявник в позовній заяві, оскільки, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року справа № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Таким чином, правовідносини, які склались між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені правові висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі №607/3956/14-ц, провадження № 61-31812св18.

У зв`язку із вищевикладеним, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню три відсотки річних за період з 29 лютого 2016 року по 18 квітня 2017 року (кількість днів - 415) у розмірі 6 462,31 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 32 785,54 грн. Проте, враховуючи що ОСОБА_1 просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 27 737,14 грн, тому апеляційний суд з врахуванням положень ч.1 ст. 13 ЦПК України задовольняє вказані вимоги на зазначену суму.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення процентів та інфляційних витрат разом з тим неправильно застосував норму матеріального права та неправильно визначив розмір процентів, які підлягають стягненню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, виплатити різницю іншій стороні(ч.10 ст.141 ЦПК). Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 974,96 грн. що підтверджується квитанцією №24150586 від 23 червня 2017 року, позовні вимоги апеляційним судом визнанні обґрунтованими лише частково в розмірі34199,45 грн. тому з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн., що визначено п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Крім того апеляційний суд враховує, що доводи апеляційної скарги поданої АТ «КБ «Приватбанк» судом визнанні частково обґрунтованими в розмірі 65% , тому в такому ж розмірі апелянт має права відповідно до положень ч.3 ст. 141 ЦПК України на відшкодування витрат понесених при подачі апеляційної скарги, що становитиме 950,59 коп.

З врахуванням взаєморозрахунку понесених сторонами витрат по сплаті судового збору та з врахуванням висновків апеляційного суду щодо обґрунтованості позовних вимог та доводів викладених в апеляційній скарзі апеляційний суд вважає, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 310 грн. 59 коп. витрат понесених апелянтом при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, ст. 536, ч.2 ст. 625, 1212, 1214 ЦК України , апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми боргу, відсотків та відшкодування інфляційних витрат задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )три відсотки річних за період з 29 лютого 2016 року по 18 квітня 2017 року у розмірі 6 462,31 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 27 737,14 грн, а всього 34199,45 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) 310 грн. 59 коп., судових витрат при подачі апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв