Справа № 522/2549/19
Провадження № 2/522/2469/20
У Х В А Л А

03 лютого 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси клопотання представника відповідача Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., третя особа: Міністерство юстиції України, про стягнення інфляційних витрат,-

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2019 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., третя особа: Міністерство юстиції України, про стягнення інфляційних витрат.

Справа на підставі авторозподілу надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевій О.П.

Ухвалою суду від 18.02.2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року прийнято самовідвід судді Шенцевої О.П. по розгляду вказаної справи.

У зв`язку з повторним перерозподілом вказана цивільна справа передана судді Шкамерді К.С для розгляду по суті. Ухвалою якої від 25 квітня 2019 року справу прийнято до свого провадження.

У зв`язку з повторним перерозподілом на підставі наказу від 16 вересня 2019 року № 50-ос/с голови суду про відрахування зі штату Приморського районного суду м. Одеси судді Шкамерди К. С. у зв`язку із закінченням терміну відрядження, вказана цивільна справа передана судді Свяченій Ю.Б. для розгляду по суті.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 03 грудня 2019 року.

У судове засідання 03 грудня 2019 року не з`явився позивач ОСОБА_1 . Від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 03 грудня 2019 року представник відповідача, яка є і представником третьої особи не заперечував проти відкладення розгляду справи.

Розгляд справи відкладено на 18 грудня 2019 року.

У судовому засідання 18 грудня 2019 року не з`явився позивач ОСОБА_1 . Від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 03 грудня 2019 року представник відповідача яка є і представником третьої особи не заперечував проти відкладення розгляду справи.

Розгляд справи відкладено на 03 лютого 2020 року.

До суду від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження по справі за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки, на їх думку, дійсну справу слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У судовому засіданні 03 лютого 2020 року представник відповідача та яка є і представником третьою особи підтримала вказане клопотання та просила суд закрити провадження по дійсній справі .

У судовому засіданні 03 лютого 2020 року представник позивача у вирішення даного клопотання поклався на розсуд суду.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає за можливе закрити провадження по дійсній справі, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_2 , на його користь інфляційні витрати у розмірі 49613.27 грн .

Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство), юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 18 травня 2016 року № 343 Кабінет Міністрів України постановив ліквідувати Державну пенітенціарну службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Установити, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної пенітенціарної служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Утворити комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби.p>

Як вбачається із запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридична особа «Державна пенітенціарна служба України» () є припиненою 6 червня 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Державна пенітенціарна служба України є центральним орган виконавчої влади України зі спеціальним статусом, який є центральним апаратом кримінально-виконавчої системи України, тобто є суб`єктом владних повноважень, а відтак ліквідаційна комісія цієї служби, згідно частини четвертої статті 105 ЦК України, наділена владними-управлінськими функціями та є повноважним органом який представляє ліквідовану юридичну особу у її правовідносинах.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Також КАС України надає визначення публічно-правового спору - як спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

У статті 19 КАС України вказано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відтак, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства є одним із учасників спору про здійснення цим суб`єктом владних повноважень то такий спір є адміністративним.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.span>

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Із зазначеним позовом ОСОБА_1 звернувся до Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України, яка згідно ч. 4 статті 105 ЦК України, наділена владними-управлінськими функціями, посилаючись на те, що відповідач своєчасно, як очільник державної установи не здійснив виплату одноразової грошової допомоги за рішенням суду, а тому виходячи зі змісту правовідносин та суб`єктного складу спору, такий спір є спором щодо здійснення особою, яка займає адміністративну посаду своїх повноважень, відтак є адміністративним спором.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у вказаних правовідносинах що склались між учасниками спору вбачається публічно-правовий спір, який належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна позиція закріплена також Постанові Верховного суду від 29 травня 2019 року справа № 522/4816/17.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд вважає, що дійсний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, та вважає за можливе задовольнити клопотання представника відповідача Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., третя особа: Міністерство юстиції України, про стягнення інфляційних витрат, роз`яснивши позивачу право на звернення з наведеними вимогами в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись п. 3 Постанови Пленуму ВССУ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», ч. 7 ст. 12, ч. 2 ст. 15, ст. 16 ГПК України, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 208- 210 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., третя особа: Міністерство юстиції України, про стягнення інфляційних витрат задовольнити.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України Скоков С.А., третя особа: Міністерство юстиції України, про стягнення інфляційних витрат - закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення з наведеними вимогами до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 08 лютого 2020 року

Суддя Свячена Ю.Б.