П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/1512/19

Номер провадження 22-ц/824/505/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Клець О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Писанця В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору № 014/06-11/2528 від 14 вересня 2006 року укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в особі керуючого Ірпінським філіалом АППБ «Аваль» Миргородської Людмили Сергіївни та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 ; застосування наслідків недійсності правочину шляхом перерахунку сплаченої споживачем суми відсотків за користуванням кредитом в тіло кредиту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 вересня 2006 року між АППБ «Аваль» в особі керуючого Ірпінським філіалом АППБ «Аваль» ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/06-11/2528, за умовами якого, банк надав позичальнику кредит у розмірі 28 509 доларів США на строк до 14 вересня 2026 року зі сплатою 13,25 % річних.

23 квітня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, відповідно до умов якої, у зв`язку з наданням правоустановчих документів на предмет іпотеки з 23 квітня 2010 року встановлено відсоткову ставку у розмірі 12 % річних.

При укладенні кредитного договору, банком не було повідомлено в письмовому вигляді позивачу інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до введення останньої в оману. Крім того, в оспорюваному договорі відсутня обов`язкова умова, а саме, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, а п. 6.2. кредитного договору є дискримінаційним, оскільки він фактично ставить споживача перед обов`язком погодитись на зміну відсоткової ставки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року (а.с. 47 - 48) позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність оскаржуваного рішення нормам матеріального, процесуального права та фактичним обставинам справи, просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору, задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 14 вересня 2006 року між АППБ «Аваль» в особі керуючого Ірпінським філіалом АППБ «Аваль» ОСОБА_3, ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої, укладено кредитний договір № 014/06-11/2528, за умовами якого, позивачу надано кредит у розмірі 28 509 доларів США на строк до 14 вересня 2026 року зі сплатою 13,25 % річних.

23 квітня 2010 року між «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 відповідно до умов якої, з 23 квітня 2010 року встановлено відсоткову ставку в розмірі 12 % річних.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що перед укладенням та підписанням вищевказаного договору, позичальник звернулась до банку із Заявою-анкетою на отримання кредиту, де в графі 1. «Відомості про кредит» власноручно зазначила, що має намір отримати споживчий кредит та обрала валюту долари США, суму кредитування, строк та зазначену мету, тобто цільове використання кредиту. А також те, що своїм підписом під відповідним документом позичальник засвідчила, що ознайомлена з кредитними умовами, зокрема: метою, строком та відсотковою ставкою за кредитом.

Крім того, скаржник посилається на введення її в оману, оскільки банк не повідомив останній в письмовій формі інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Скаржник зазначає, що у порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у оспорюваному кредитному договорі відсутня обов`язкова умова, а саме: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Крім того, додатком до кредитного договору № 1 визначено виключно графік погашення кредиту, а графік погашення відсоткової ставки, відсутній.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач скористався необізнаністю позивача щодо положень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та включив до договору дискредитаційні правила зміни відсоткової ставки. Крім того, підготував та надав на підпис кредитний договір, який не відповідав чинному на дату його укладення законодавству України та не ознайомив позивача з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», щодо переддоговірної роботи з позичальником.

Таким чином, строк позовної давності було порушено не з вини позивача, а з вини відповідача в зв`язку з чим, наявні підстави для поновлення строку позовної давності для подачі позовної заяви про визнання недійсним кредитного договору.

Скаржник посилається на те, що розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, разом з тим, предметом позову є визнання недійсним кредитного договору, відповідно до якого, позивач отримав кредит у розмірі 28 509 доларів США, в зв`язку з чим, розгляд справи мав проводитись за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 січня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Войтенко (Пеньківська) К. В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Скаржник до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, щодо мети отримання кредиту, строку та відсоткової ставки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

14 вересня 2006 року між АППБ «Аваль» в особі керуючого Ірпінським філіалом АППБ «Аваль» ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони, укладено кредитний договір № 014/06-11/2528 (а.с. 13-14).

Згідно п. п. 1.1., 1.2. кредитного договору, кредитор на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 28 509 доларів США на строк до 14 вересня 2026 року.

Відповідно до п. 1.4. вищевказаного договору, відсоткова ставка за користуванням кредитом складає 13,25 % річних. Кредитор має право щорічно переглядати відсоткову ставку за користування кредитом в порядку, передбаченим п. 6.2. цього договору.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору, кредитор має право у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, Національного банку України, а також кредитора - змінити відсоткову ставку за користування кредитом. Про зміну відсоткової ставки кредитор письмово повідомляє позичальника протягом 7 календарних днів з дати її зміни. У разі відмови позичальника від зміни ставки за користування кредитом, він зобов`язується повернути кредитні кошти не пізніше 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про такі зміни та сплатити кредитору відсотки відповідно до ставки, раніше обумовленої договором, за час фактичного користування кредитом.

Згідно п. 2.1. договору, кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (програма «Житло в кредит на первинному ринку»).

Протоколом загальних зборів АППБ «Аваль» № 3б-36 від 21 квітня 2006 року прийнято рішення про зміну найменування акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» на Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль». Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником за всіма правами та обов`язками акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль». Протоколом загальних зборів акціонерів № 3б-45 від 14 жовтня 2009 року прийнято рішення про заміну найменування Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 21-26).

23 квітня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 014/06-11/2528 від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої, сторони погодились внести зміни до вищевказаного кредитного договору, зокрема, щодо зміни процентної ставки за користування кредитом, яка з 23 квітня 2010 року складає 12 % річних (у зв`язку з оформленням нею право установчих документів на квартиру АДРЕСА_1 . Стоьрони домовилися, що кредитор, згідно п. 1.5.-1.6. цього договору, має право без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника коригувати (змінювати) процентну ставку протягом дії цього договору, а також в інших випадках, передбачених п. 6.2. цього договору (а.с. 19-20).

Так, згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваного кредитного договору, передбачено перелік інформації, про яку споживача повинен повідомити кредитор перед укладенням договору.

За змістом ст.. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки оспорюваний договір підписаний сторонами, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач надав позивачу необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Крім того, у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Посилання скаржника на те, що банк не повідомив позивача у письмовій формі про інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки, ненадання суб`єктом господарювання інформації зазначеної в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачеві, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень скаржника про те, що до умов кредитного договору включені положення, які ставлять споживача перед обов`язком погодитися на правила зміни відсоткової ставки, оскільки, позивач була вільна у виборі кредитної установи, крім того, при укладенні оспорюваного правочину її було ознайомлено з п. 6.2. кредитного договору щодо правил зміни відсоткової ставки за користування кредитом. Таким чином, будучи належним чином обізнаною та повідомленою про наявність ризиків зміни відсоткової ставки, позивач виявила бажання на укладення вищевказаного кредитного договору саме з відповідачем.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на невідповідність кредитного договору діючому на дату укладення законодавству України, зокрема, він не містить умови, а саме детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, разом з тим, колегія суддів не може погодитись з даним твердженням з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що в опорюваному кредитному договорі визначені всі істотні умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Скаржник посилається на те, що строк позовної давності останнім було пропущено не з його вини. Так, останній не обізнаний з положеннями ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», не має юридичної освіти, у зв`язку з чим строк позовної давності підлягає поновленню.

Разом з тим, судом встановлено, що 14 вересня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № 014/06-11/2528, а з позовом позивач звернулась до суду лише в січні 2019 року. Будь-якого письмового договору між сторонами про збільшення визначеної законом позовної давності укладено не було.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що зазначені скаржником причини пропуску строку позовної давності є неповажними, в зв`язку з чим, відсутні підстави для його поновлення.

Колегія суддів бере до уваги посилання скаржника на те, що розгляд даної справи судом першої інстанції здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, хоча мав проводитись в порядку загального позовного провадження, разом з тим, дані обставини не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова