Справа № 347/1101/20
Провадження № 2/347/489/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря Лазорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом, вселення та усунення перешкод у користуванні житлом,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом, вселення та усунення перешкод у користуванні житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка з 12.12.2005р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Косівського районного суду від 27.02.2020р. шлюб між ними розірвано та неповнолітні діти залишені на проживання з позивачкою. З часу їх одруження ОСОБА_1 постійно разом із дітьми проживали у житловому будинку колишнього чоловіка ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 . У грудні 2019року відповідач прогнав її разом із дітьми з житлового будинку, застосовуючи грубу фізичну силу та в подальшому поміняв врізний замок у вхідних дверях, щоб вони не змогли пройти до будинку. З цього приводу вона зверталася до Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області та їй рекомендовано звернутися до суду. Вважає, що відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом, а тому просить визнати за нею та неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 , вселити її разом з дітьми у даний будинок та зобов`язати відповідача надалі не чинити їм будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком.

Позивачка подала до суду заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки, причину неявки суду не повідомив.

При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 18.11.2020 року про заочний розгляд справи.

Суд, вивчивши матеріали вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 4 ст.156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 з 12.12.2005р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копій свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 від 12.07.2006р. та серії НОМЕР_2 від 03.10.2012р. видно, що їх батьком являється - ОСОБА_2 .

Рішенням Косівського районного суду від 27.02.2020р. шлюб між сторонами розірвано та неповнолітні діти залишені на проживання із позивачкою ОСОБА_1 .

Згідно матеріалів справи видно, що позивачка разом із своїми неповнолітніми дітьми постійно проживала в АДРЕСА_1 у житловому будинку її колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

Проте, в грудні 2019р. відповідач вигнав її разом із дітьми із житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 .

Долучена до матеріалів справи заява ОСОБА_1 від 09.06.2020р. свідчить про те, що вона зверталася з цього приводу до Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області та повідомляла про те, що ОСОБА_2 поміняв замки у вхідних дверях будинку та перешкоджає там проживати її разом із їх спільними дітьми.

Згідно інформації Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 12.06.2020р. видно, що позивачка неодноразово зверталася до поліції та при виїзді на місце події було встановлено, що ОСОБА_2 поїхав в Польщу та зачинив будинок в якому знаходяться особисті речі позивачки та її неповнолітніх дітей, і не бажає вказувати де знаходяться ключі.

Про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачці разом із дітьми проживати у житловому будинку в АДРЕСА_1 стверджується і фототаблицями з яких видно, що вхідні двері у житловий будинок зачинено на ключ та неповнолітні діти не можуть зайти до даного житлового будинку.

Таким чином, з наведених вище підстав, очевидним є те, що відповідач чинить перешкоди позивачці та їх неповнолітнім дітям проживати у господарстві, що розташоване в АДРЕСА_1 , що є порушенням ч.4 ст.156 ЖК України. Тобто, припинення сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який є власником будинку, не позбавляє права позивачки та їх спільних неповнолітніх дітей на користування цим будинком.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Долучена до матеріалів справи копія паспорта ОСОБА_1 стверджує про те, що вона зареєстрована в житловому будинку в АДРЕСА_1 та проживала там постійно з часу одруження разом із неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч.4ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 2 ст.65 ЖК України передбачено, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Тому, позбавлення права користування даним житловим будинком позивачку разом із дітьми буде порушенням норм Закону, зокрема принципу Декларації прав дитини щодо найкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майна, права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А тому, враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що дійсно діями відповідача позивачці чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком, що підтверджено позивачем документально належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. 76-78 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи наведені обставини слід визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 та вселити їх у даний житловий будинок. А також зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їм будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

На підставі ст. 156 Житлового Кодексу України, ст.ст.29, 405 ЦК України, ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» та керуючись ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 та вселити їх у даний житловий будинок.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя АДРЕСА_1 не чинити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітнім дітям ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І.Крилюк