Постанова

Іменем України

05лютого 2020 року

м. Київ

справа № 2/1522/12876/11

провадження № 61-7307св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Міністерства культури України в особі державного підприємства «Одеський державний цирк»,

представник Міністерства культури України - Дзюба Іван Юрійович,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області на рішення Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,від 07 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У грудні 2011 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Міністерства культури України в особі державного підприємства «Одеський державний цирк» (далі -

ДП «Одеський державний цирк») звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 червня 1992 року між

ДП «Одеський державний цирк» та МП «Бульвар-85» був укладений договір оренди, відповідно до умов якого в оренду передано частину приміщення державного цирку, площею 80 кв. м, по АДРЕСА_1 строком до 28 червня 2002 року. У договорі оренди передбачено, що у випадку відсутності заяви однієї із сторін він вважається укладеним на той самий строк на тих самих умовах. Рішенням Приморського районного суду

м. Одеси від 07 листопада 2007 року у справі № 2-8754/2007 за

ОСОБА_3 визнано право власності на вищевказане нежитлове приміщення. Позивач наголошував на тому, що у зазначеному судовому рішенні спірне приміщення вказано як самостійний об`єкт - нежитлове приміщення, площею 77,8 кв. м, по АДРЕСА_1 , проте це приміщення є частиною будівлі державного цирку по

АДРЕСА_1 . 14 січня 2008 року ОСОБА_3 відчужив спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , який у свою чергу відчужив його ОСОБА_5 . Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 липня 2008 року у справі № 2-8754/2007 рішення суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в результаті якого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2008 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду. На думку позивача, спірне нерухоме майно вибуло з державної власності без згоди власника, що позбавляє його права володіти, користуватися та розпоряджатись вказаним майном. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно останніми власниками спірного майна на підставі договору дарування від 15 лютого 2013 року є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд витребувати у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та повернути державі в особі Міністерства культури України нерухоме майно - нежитлове приміщення, загальною площею 77,8 кв. м, по АДРЕСА_1 , яке є частиною приміщення ДП «Одеський державний цирк» по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси, у складі судді

Свяченої Ю. Б., від 07 квітня 2017 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та повернуто державі Україна в особі Міністерства культури України нежитлове приміщення, загальною площею 77,8 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 , яке є частиною приміщення державного підприємства «Одеський державний цирк» по АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 77, 8 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 вибуло з володіння власника - держави в особі Міністерства культури України поза його волею всупереч чинному законодавству, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з боку власника на розпорядження спірним майном з боку МП «Бульвар-85» та на подальше відчуження майна. Суд відхилив посилання представника ОСОБА_1 на те, що позивачем пропущений процесуальний строк на звернення до суду з цим позовом, зазначивши, що первинні позовні вимоги були пред`явлені прокуратурою Приморського району м. Одеси 13 грудня 2011 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у власності держави, а саме на балансі ДП «Одеський державний цирк», знаходилося приміщення сінника площею 80 кв. м, яке вибуло з володіння ДП «Одеський державний цирк» на підставі договору оренди від 28 червня 1992 року. За згодою

ДП «Одеський державний цирк», яка була передбачена договором оренди, приміщення сінника було перебудовано в інше нежитлове приміщення, яке за своїми технічними характеристиками є іншим, ніж сінник. Рішенням суду, яке в подальшому було скасовано, за третьою особою було визнано право власності не на сінник, площею 80 кв. м, а на перебудоване із сінника нерухоме приміщення. З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що стаття 388 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки це призведе до передачі ДП «Одеський державний цирк» майна, яке ніколи не знаходилося на його балансі і не вибувало з його володіння.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі заступник прокурора Одеської області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності доказів перебування спірного нежитлового приміщення на балансі ДП «Одеський державний цирк» у зв`язку з передачею його в оренду є помилковими, оскільки наймач не набуває право власності на орендоване майно, а головною ознакою такого договору є передача майна у тимчасове користування за плату. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що спірне майно вибуло з володіння власника не на підставі договору оренди, а згідно із рішенням суду, яке у подальшому було скасовано. За умовами договору оренди від 28 червня 1992 року та додатку до нього від 01 липня 1992 року здійснювалась лише реконструкція спірного об`єкту.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу не надходило

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство культури України просить касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити, рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

16 травня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 червня 1992 року між ДП «Одеський державний цирк» та ПП «Бульвар-85» було укладено договір оренди щодо надання останньому в строкове платне володіння та користування частини нежитлового приміщення (колишнього сінника), загальною площею 80,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 строком до 28 червня 2002 року. Відповідно до пункту 2.2 договору у випадку відсутності заяви однієї із сторін, він вважається укладеним на той самий строк на тих самих умовах.

Згідно доповнення до договору оренди від 01 липня 1992 року сторони дійшли згоди щодо проведення реконструкції цього приміщення. Питання щодо компенсації витрат на реконструкцію окремо узгоджені у

пунктах 5, 6 цих доповнень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада

2007 року у справі № 2-8754/2007 за позовом ОСОБА_3 до МП «Бульвар-85», виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на самостійне нежитлове приміщення, площею 77, 8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , позов задоволено. Визнано за

ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення,

площею 77,8 кв. м, по АДРЕСА_1 .

14 січня 2008 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужив спірне приміщення на користь ОСОБА_4 , який 16 квітня 2009 року відчужив його на користь ОСОБА_5 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 липня 2008 року у справі № 2-8754/2007 рішення Приморського районного суду м. Одесі

від 07 листопада 2007 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду

м. Одеси від 23 грудня 2008 року позов ОСОБА_3 було залишено без розгляду.

Під час розгляду судом апеляційної інстанції справи № 2-8754/2007 було встановлено, що будівництво (реконструкція) спірного приміщення проведено самочинно, оскільки в установленому порядку дозвіл на будівництво (реконструкцію) цього приміщення не отримано. Згідно технічного паспорту на нежиле приміщення, площею 77,8 кв. м, по АДРЕСА_1 , зазначене приміщення належить ДП «Одеський державний цирк».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно

від 23 червня 2016 року, останніми власниками спірного приміщення являються ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на підставі договору дарування

від 15 лютого 2013 року.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Зазначена правова позиція була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147.

Встановивши, що нежитлове приміщення, загальною площею 77,8 кв. м, яке є частиною приміщень ДП «Одеський державний цирк» по АДРЕСА_1 , вибуло з володіння власника - держави поза його волею, на підставі судового рішення у справі № 2-8754/2007, яке у подальшому було скасовано ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 липня 2008 року, а позов ОСОБА_3 про визнання права власності на спірне нежитлове приміщення залишено без розгляду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та витребування на користь власника зазначеного приміщення, яке на момент розгляду справи переобладнане, з чужого незаконного володіння.

Апеляційний суд на вищезазначені вимоги закону уваги не звернув, не врахував, що спірне нежитлове приміщення, загальною площею 77,8 кв. м, було реконструйовано орендарем за згодою орендодавця саме з нежитлового приміщення сінника, загальною площею 80 кв. м, яке належало державі та перебувало на балансі ДП «Одеський державний цирк», й у подальшому вибуло з володіння держави поза її волею на підставі судового рішення, яке було скасовано, та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.

Витребування нерухомого майна, яке є частиною приміщень ДП «Одеський державний цирк» переслідує легітимну мету, спрямовано на недопущення протиправного привласнення державного майна та на забезпечення належного функціонування закладів Міністерства культури України. Приміщення вибуло із володіння держави на підставі рішення суду, яке було скасовано.

Добросовісний набувач не позбавлений можливості на відшкодування завданих збитків у порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, а також наділений правами, передбаченими частинами третьою, четвертою

статті 390 ЦК України.

Ані прокурор, ані Міністерство культури України не приймали участь у справі № 2-8754/2007. Прокурор, подаючи позов, зазначив, що про порушення прав держави йому стало відомо після проведення перевірки за зверненням ДП «Одеський державний цирк».

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року скасувати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку номер НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Одеської області () судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 752 (сімсот п`ятдесят дві) грн 80 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович