Справа № 524/212/19
Провадження №2/524/74/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., за участі представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів на утримання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів на утримання малолітньої дитини (аліментів) у твердій грошовій сумі.

Вказувала, що з 07 вересня 2013 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 , зареєстрованого Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 436. На даний час вирішується питання щодо розірвання шлюбу.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у теперішній час проживає із нею, позивачем, та перебуває на її утриманні і вихованні, а відповідач проживає окремо, матеріальну допомогу надає нерегулярно і не у достатньому розмірі.

У позові зазначала, що відповідач працює водієм-далекобійником, отримує близько 25 тис. грн. і має можливість надавати грошову допомогу на утримання дитини. Вона сама не працює у зв`язку із доглядом за малолітнім сином, отримую соціальну допомогу, якої ледве вистачає на сплату комунальних послуг, мінімальний набір продуктів харчування та лікування сина, який постійно хворіє, що підтверджується консультативними висновками спеціалістів, результатами мікробіологічних досліджень, УЗД органів черевної порожнини і нирок, фіскальними чеками на придбання ліків. На її звернення до відповідача з проханням придбати ліки для дитини або надати матеріальну допомогу останній не реагує. Інших дітей на утриманні відповідач немає.

Просила стягнути з відповідача на її користь кошти на утримання (аліменти) малолітнього сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 5 тис. грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою судді від 30 січня 2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, залучено сторони до участі у справі (т. 1 а.с. 33).

18 лютого 2019 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 53-55).

У своєму відзиві відповідач вказує, що дійсно перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 з 07 вересня 2013 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час із позивачем проживають окремо, син проживає разом із матір`ю. Підтвердив той факт, що дійсно працював водієм-далекобійником раніше, однак, на даний час працює звичайним водієм автотранспортних засобів у ФОП ОСОБА_5 і отримує мінімальну заробітну плату, яка є нижчою ніж вказана позивачем сума аліментів. Після необхідних відрахувань на руки отримує лише 3364,90 грн. Вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів є завищеним. Крім того, вказує, що під час хвороби дитини купував ліки на загальну суму 1968,45 грн., що підтверджується копіями чеків на цю суму, інші чеки не зберігав. Кошти надавав також особисто ОСОБА_1 , крім того, кожного місяця надсилав грошові перекази на банківську карту позивача з відміткою «аліменти на дитину». Згоден сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн. щомісячно.

Просив позов задовольнити частково. Стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1000 грн. щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону.

15 квітня 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_3 на позов (т. 1 а.с. 88-91).

У своїй відповіді на відзив позивач зазначала, що не погоджується із аргументами, викладеними у відзиві ОСОБА_3 . Вказує, що відповідач дійсно працює у ФОП ОСОБА_5 водієм автотранспортних засобів, однак, він має постійні відрядження за межі України і відповідно отримує заробітну плату набагато вище мінімальної.

Звертає увагу, що факт виїзду відповідача за межі України підтверджується фотографіями, які відповідач, як користувач соціальної мережі Facebook, завантажує на свою сторінку і спілкуючи із друзями повідомляє про свої місця перебування закордоном. Із завантажених фото чітко видне не тільки транспортний засіб, в якому він знаходиться, а й зазначення самим відповідачем його місцезнаходження на час завантаження фотографій. Останні фото датовані лютим 2019 року.

Що стосується хвороби дитини, позивач вказує, що відповідач ніколи не цікавився здоров`ям своєї дитини, не знає фактичні діагнози хвороб сина. Ліки сину дійсно придбавав на суму 1824,60 грн., що зробив після великого скандалу, яких вистачило на деякий час. Обіцяв докупити ще ліки, але так і не зробив цього. Зазначала, що з жовтня 2018 року по квітень 2019 року витратила на лікування сина 7057,26 грн., тоді як відповідач надав тільки 1824,60 грн. Підтвердила, що відповідач добровільно перераховував їй на картку аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 грн. на початку місяця та 1000 грн. в кінці місяця.

Вважає, що відповідач може надавати аліменти в заявленому нею розмірі ще із міркувань того, що всім спільним друзям та знайомим відомо, зі слів самого ж відповідача, що його заробіток складає від 25 до 30 тис. грн.

Просила позов задовольнити у повному обсязі.

13 травня 2019 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П. надійшло клопотання про витребування доказів по справі та заява про виклик свідків (т. 1 а.с. 107-108, 112).

Ухвалою суду від 13 травня 2019 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П., витребувано від Державної Прикордонної Служби України інформацію щодо перепиту Державного кордону України ОСОБА_3 та викликано для допиту свідків (т. 1 а.с. 115).

12 червня 2019 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П. надійшло клопотання про витребування доказів по справі (т. 1 а.с. 133-135).

Ухвалою суду від 12 червня 2019 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П., витребувано з Управління Держпраці у Полтавській області Акт перевірки діяльності ФОП ОСОБА_5 , витребувано від ГУ ДФС у Полтавській області Акт перевірки діяльності ФОП ОСОБА_5 з урахуванням інформації про транспортні засоби ФОП ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 142).

10 вересня 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т. 1 а.с. 171-189).

09 жовтня 2019 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П. надійшло клопотання про витребування доказів по справі (т. 1 а.с. 202-203).

Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П., витребувано від Державної Прикордонної Служби України інформацію щодо перепиту Державного кордону України ОСОБА_3 за період з 01 квітня 2019 року ро теперішній час (т. 1 а.с. 208).

11 листопада 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т. 1 а.с. 231-236).

23 грудня 2019 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П. надійшло клопотання про витребування доказів по справі (т. 2 а.с. 3-4).

Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П., витребувано від ФОП ОСОБА_5 копії документів та дані про щомісячні розміри заробітної плати та суми добових, отриманих ОСОБА_3 за відрядження у період з 01 січня 2018 року по день отримання ухвали суду (т. 2 а.с. 9).

Ухвалою суду від 27 січня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чирви В.П., витребувано від Державної Прикордонної Служби України інформацію щодо перепиту Державного кордону України ОСОБА_3 за період з 01 листопада 2019 року ро теперішній час (т. 2 а.с. 36).

18 лютого 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т. 2 а.с. 53-55).

У судовому засіданні 10 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, які були зазначені у позові та відповіді на відзив відповідача на позов. Заперечувала проти поданого відзиву відповідача ОСОБА_3 . У подальшому просила розглянути справу за її відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Пояснила, що відповідач ОСОБА_3 має можливість надавати аліменти в заявленому позивачем розмірі - 5000 грн. Працюючи у ФОП ОСОБА_5 водієм автотранспортних засобів, він здійснює закордонні поїздки (перевозить вантаж на автомашині) і отримує не тільки мінімальну заробітну плату, оскільки із інформації, наданої Державною Прикордонною Службою України, ОСОБА_3 упродовж 2018-2019 років перетинав неодноразово Державний кордон України.

Крім того, ФОП ОСОБА_5 , 03 вересня 2019 року надав відповідь на адвокатський запит № 23/7 від 22 липня 2019 року, з якого постає, що окрім заробітної плати, яка нараховувалась та виплачувалась ОСОБА_3 у встановленому законом порядку за період з 01 січня 2018 року по 01 квітня 2019 року під час відряджень останній отримував добові у наступних розмірах - 15 881,70 грн., 13 077 грн. та 16 800,60 грн, що свідчить про перетинання кордону відповідачем інші 14 раз за свої кошти.

Звернула увагу, що представник відповідача не надав обґрунтованих пояснень джерела доходу відповідача ОСОБА_3 , зокрема за рахунок яких забезпечує власне утримання, відвідує іноземні країни тощо, не пояснив суду який розмір витрат відповідач несе на власне утримання, зокрема на закордонні поїздки та відпочинок.

Пояснила суду, що для лікування сина позивача, забезпечення його розвитку тощо, позивачем ОСОБА_1 витрачаються чималі кошти, що підтверджується копіями квитанцій, доданих до матеріалів справи. Дитина страждає на атопічний дерматит, лікування якого потребує постійно значних коштів, а відповідач, надаючи добровільно якість кошти, не покриває значних витрат, що несе особисто позивач навіть на лікування дитини.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у судовому засіданні 10 липня 2019 року з позовом погодився частково, вказав, що відповідач спроможний надавати позивачеві кошти на утримання сина не більше 2079 грн., фактично з липня 2018 року відповідач добровільно сплачує позивачеві аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно. У подальшому у судові засідання не прибував та повідомив про припинення представництва інтересів відповідача у суді (т. 2 а.с. 1).

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не прибув із невідомих причин. Був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи належним чином, про причини своєї відсутності у судових засіданнях суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у судове засідання повторно не прибув. Був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи засобами електронного поштового зв`язку та засобами рекомендованого поштового зв`язку. Про причини своєї відсутності суду не повідомляв та просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 з 07 вересня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області (т. 1 а.с. 6).

Згідно рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 серпня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с. 176-177).

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження (т. 1 а.с. 5).

Станом на день розгляду справи малолітній син сторін у справі проживає разом із матір`ю - позивачем ОСОБА_1 , котра займається його вихованням та утриманням.

Позивач отримувала призначену допомогу при народженні дитини з 01 вересня 2016 року до 30 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 175).

У серпні 2019 року позивач отримала заробітну плату за вказаний час роботи у ПП «Галактика» у розмірі 4290 грн., що є нарахованим розміром (т. 1 а.с. 182).

Позивач на даний час не працює, оскільки здійснює догляд за малолітнім сином у зв`язку з хворобами останнього.

Згідно консультативних висновків лікарів, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає на атопічний дерматит, що неперервно рецидивує (т. 1 а.с. 7-9, 232-233). Дитина потребує постійного медикаментозного лікування, тобто ,постійного прийому лікарських препаратів. Мати дитини здійснює постійне обстеження дитини, що постає із доданих документів (результати мікробіологічного дослідження, УЗД органів) (т. 1 а.с. 10-14) та купує лікарські препарати, що постає із копій чеків, доданих до матеріалів справи (т. 1 а.с. 17, 95-98, 183-186, 234-236).

Крім того, з інформації, наданої КНМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» м. Кременчука вбачається, що дитина із 6 місяців хворіє на атопічний дерматит із періодичним загостренням хвороби, лікування проходить курсами, з віку 1рік 6 місяців спостерігається у ЛОР-лікаря (т. 1 а.с. 178)

Із відзиву ОСОБА_3 на позовну заяву постає, що батько дитини ОСОБА_3 не згоден із тим, що дитина постійно хворіє та потребує постійного лікування, адже вважає, що хвороба дитини є такою, що виліковується (діатез) (т. 1 а.с. 53-55).

З огляду на це суд вважає, що батько дитини - відповідач ОСОБА_3 зовсім не цікавиться станом здоров`я дитини, хворобами, якими син хворіє, адже згідно висновку лікарів дитина хворіє не діатезом, що виліковується швидко, як вважає відповідач, а атопічним дерматитом, що неперервно рецидивує, тобто дана хвороба має постійний, а не тимчасовий характер.

Із позовної заяви позивача та наданих у судовому засіданні пояснень позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 постає, що відповідач ОСОБА_3 надає матеріальну допомогу позивачу на утримання сина, але не в тому розмірі, що потрібен, наприклад, на лікування дитини. Так, представник відповідача підтвердила, що відповідач, після звернення до нього позивача, придбав ліки на лікування сина на суму 1824,60 грн., тоді як сама позивач з жовтня 2018 року по квітень 2019 року витратила лише на лікування сина - 7057,26 грн.

Відповідач є працездатним, не має ознак інвалідності, не має на утриманні інших осіб, у тому числі малолітніх та/або неповнолітніх дітей, не має будь-які аліментні зобов`язання перед будь-якими особами.

Із довідок ФОП ОСОБА_5 , наданих ОСОБА_3 , вбачається, що відповідач працює у ФОП ОСОБА_5 постійно з 15 червня 2018 року за основним місцем роботи на посаді водія автотранспортних засобів із посадови окладом, станом на 15.06.2028 року - 3740,00 грн., станом на 01.09.2018 року - 3750,00 грн., станом на 01.12.2018 року - 3760,00 грн., станом на 01.01.20219 року - 4180,00 грн. (т. 1 а.с. 59-60).

У відповідь на адвокатський запит від 22 липня 2019 року ФОП ОСОБА_5 , 03 вересня 2019 року повідомив, що окрім заробітної плати, яка нараховувалася та виплачувалась ОСОБА_3 за період з 01.01.2018 року по 01.04.2019 року, під час відряджень останній отримував також добові у наступних розмірах: - 15.06.2018 року - 15 881,70 грн.; - 14.08.2018 року - 13 077,00 грн.; - 06.09.2018 року - 16 800,00 грн. (т. 1 а.с. 181).

Суд констатує, що такою відповіддю про розміри доходів відповідача ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_5 , фактично спростовує твердження самого відповідача про початок роботи відповідача у ФОП та розміри його доходів. Із цього постає, що відповідач має можливість надати аліменти в більшому розмірі, ніж 1000 грн., про які він заявив у своєму відзиві на позов.

Так, на вимогу суду Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надав інформацію про перетинання ОСОБА_3 , громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 22.08.2006 р. Кременчуцьким РВ УМВС України в Полтавській області, зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_1 , державного кордону України з 07.01.2018р. по 18.02.2019р., з зазначенням дати перетинання (виїзду-в`їзду) кордону та транспортних засобів, якими керував ОСОБА_3 під час перетинання кордону. Так, згідно цих відповідей ОСОБА_3 перетинав кордон на упродовж вказаного періоду часу 17 (сімнадцять) разів (т. 1 а.с.131).

Крім того, з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка надійшла до суду 29 жовтня 2019 року слідує, що відповідач здійснював виїзди закордон у період часу з 16 квітня по 17 травня 2019 року (т. 1 а.с. 226).

Також, з повідомлення вказаного центру, яке надійшло до суду 13 лютого 2020 року, постає, що відповідач не здійснював поїздки закордон з листопада 2019 року по теперішній час (т. 2 а.с. 51).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 пояснили, що позивача та відповідача знають, відповідач при спільному житті з позивачем хвалився, що достатньо заробляє, оскільки працює водієм «далекобійником», на даний час про місце його проживання, роботи та розміри його заробітної плати нічого не знають.

Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року, копія якої направлялася повторно засобами рекомендованого поштового зв`язку ФОП ОСОБА_5 , від останнього, як роботодавця відповідача, вимагалося надання інформації про реальні фактичні відомості по заробітній платі та оплати відряджень відповідача. Однак, ФОП ОСОБА_5 відповідь на витребувану судом інформацію не надав.

Позивач зверталася до Управління Держпраці у Полтавській області щодо проведення перевірки ФОП ОСОБА_5 з приводу нарахувань заробітної плати відповідачеві, однак вказане управління перевірку не здійснювало (т. 1 а.с. 138, 156).

Крім того, ГУ ДФС України в Полтавській області повідомило позивача та суд про те, що перевірка ФОП ОСОБА_5 не здійснювалося фактично, управління обмежилося отриманими усними поясненнями ОСОБА_5 та звітами підприємця (т. 1 а.с. 141, 158).

За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 та його представники, а також ФОП ОСОБА_5 приховують фактичні розміри заробітної плати відповідача та розміри інших виплат (оплата відряджень). При цьому, суд враховує, що виїзди відповідача мали місце неодноразово, а саме приблизно з наданої інформації Адміністрацією Державної прикордонної служби України близько 17 разів. У той же час, відповідач та ФОП ОСОБА_5 стверджують, що оплата відряджень була лише здійснена за три рази виїздів для відрядження. Таким чином, за висновком суду, відповідач здійснює неодноразові поїздки за кордон за власні кошти.

З огляду на це, суд констатує, що такі виїзди відповідача ОСОБА_3 за межі України носять постійний характер, а, отже, і заробіток відповідача (отримання виплат за відрядження) також носять постійний характер.

Крім того, факт постійного перебування за кордоном не заперечує і сам відповідач, викладаючи постійно свої фото під час поїздок за кордоном у мережі Інтернет (т. 1 а.с. 102-106).

Суд приймає до уваги пояснення представника позивача з посиланням на інформацію, яку поширює відповідач на своїй сторінці у соціальних мережах, з приводу того, що відповідач має достатні вільні кошти для влаштування власного дозвілля у розважальних закладах.

Також, у відзиві на позов відповідач та його представник ОСОБА_6 у судовому засіданні посилалися, на те, що відповідач має заробітну плату лише у розмірі 4180 грн. і, одночасно, ці особи стверджували, що відповідач з липня 2018 року сплачує позивачеві аліменти у розмірі 2000 грн. Отже, така обставина свідчить про те, що відповідач має реальну можливість надавати допомогу позивачеві на утримання у більшому розмірі, оскільки 2000 грн. є половиною від вказаного ним його доходу. При цьому, відповідач та його представники не надали жодні належні і допустимі докази на підтвердження факту постійної щомісячної сплати аліментів позивачеві на утримання сина у розмірі 2 тис. грн., враховуючи, що позивач та її представник вказали лише про періодичність надання відповідачем коштів після неодноразових вимог позивача про надання допомоги при лікуванні сина.

Разом з тим, відповідач та його представники не надали обґрунтованих пояснень щодо джерел доходів відповідача, за рахунок яких останній забезпечує власне утримання, дозвілля, відвідування іноземних країн тощо, тобто не пояснили суду який розмір витрат відповідач несе фактично в цілому на власне утримання, і, зокрема, дозвілля та на закордонні поїздки.

Звідси, суд вважає, що відповідач спроможний надавати належну матеріальну допомогу позивачеві на утримання сина, котрий має відповідні захворювання, у більшому розмірі, ніж той, який відповідач надає на утримання та який не є, за висновком суду, достатнім для забезпечення належного утримання дитини.

Однак, суд констатує, що позивач та її представник не надали суду належні і допустимі докази на підтвердження запропонованого у позовній заяві розмірі аліментів у 5 тис. грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною першою ст. 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

У ч.1 ст. 182 СК України визначено, що суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст. 182 цього Кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України встановлено, а саме:

1.Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

2.Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Зазначене кореспондується із нормами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», згідно із якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Таким чином, нормами сімейного законодавства України презюмується рівність обов`язків обох батьків з утримання дитини до досягнення повноліття, при цьому способи виконання батьками такого обов`язку можуть визначатись як за домовленістю, так і судом за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина.

Тобто, законодавцем право на отримання аліментів пов`язано саме із проживанням дитини з одним із батьків, а також фактом прийняття участі в утриманні дитини.

Суд також зазначає, що у принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «...Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді спору пов`язаного з призначенням та стягненням аліментів необхідно також враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ, де предметом спору є питання щодо виховання дитини, прийняття участі у такому, щодо місця проживання дитини, сплати аліментів, тощо суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також, при розгляді справ стосовно дітей пов`язаних з їх вихованням та утриманням, забезпеченням їх розвитку необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч. 2 ст. 18 СК України встановлено, що суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є:

1) встановлення правовідношення;

2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку;

3) припинення правовідношення, а також його анулювання;

4) припинення дій, які порушують сімейні права;

5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права;

6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором;

7) зміна правовідношення;

8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За наведених і встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача коштів на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 (чотири тис.) грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 11 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, суд враховує, що відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України судовий захист гарантовано кожному чиї права порушені, невизнані або оспорювані, тому відповідач не позбавлений права на звернення до суду в подальшому із позовом про зменшення розміру аліментів.

Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. за ставкою на день подання позову відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач є звільненою від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів.

Позивач та її представник не ставили будь-які вимоги щодо стягнення з відповідача інших судових витрат.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів необхідно допустити до негайного виконання в межах сум платежів за один місяць.

Керуючись ст. ст. 18, 180 - 184 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76- 83, 89, 142, 258, 259, 264, 265, 273, 352, 354,430 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , кошти на утримання дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 (чотири тис.) грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 11 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, та на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення в частині стягнення коштів на утримання малолітньої дитини (аліментів) виконати негайно в межах сум платежів за один місяць.

Повне рішення виготовлено 24 лютого 2020 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти діб з дня складання повного тексту.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Суддя: