ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/165/20 Справа № 202/2994/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Демченко Е.Л.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання договору довічного утримання (догляду) дійсним, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що за життя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належало на праві власності домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 400 кв. м. та з лютого 2009 року разом з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, вирішували побутові питання, а 13 вересня 2015 року уклали договір довічного утримання. Згідно із зазначеним договором ОСОБА_4 передала йому у власність належне їй домоволодіння, а він зобов`язувався довічно утримувати її, піклуватися про неї, надавати кошти та нести витрати з утримання будинку. При цьому сторони домовилися нотаріального посвідчити договір протягом місяця з моменту його підписання, однак ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла та договір посвідчено не було.

ОСОБА_2 вважав себе спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки не менше п`яти років до відкриття спадщини проживав з померлою однією сім`єю. Однак, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю факту його родинних відносин з померлою.

На підставі викладеного просив визнати дійсним договір довічного утримання (догляду) від 13 вересня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_4 ; встановити факт проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини його та ОСОБА_4 , померлої у 2015 році; визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, на якій знаходиться це майно, площею 400 кв. м., як за спадкоємцем четвертої черги за законом; зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради або будь-якого приватного нотаріуса зареєструвати за ним право власності на зазначене майно без зазначення кадастрового номеру цієї земельної ділянки.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено та судом ухвалено:

визнати дійсним договір довічного утримання (догляду) від 13 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

встановити факт проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ОСОБА_2 з ОСОБА_4 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А-1 - житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м, житловою - 24,5 кв. м; літ. Б, В, Г, Д, Е - сараї; літ. Ж - убиральня, №1-6, І - споруди, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м, як за спадкоємцем четвертої черги за законом;

зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради або будь-якого приватного нотаріуса зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , разом з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м, без визначення кадастрового номеру цієї земельної ділянки.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено та заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року скасовано й справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, який у серпні 2016 року уточнила.

Позовна заява в остаточній редакції мотивована тим, що з жовтня 2000 року ОСОБА_1 проживала разом з матір`ю свого померлого чоловіка ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_4 на праві власності, вони вели спільне господарство, піклувалися та підтримували одна одну.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, після чого відкрилася спадщина на належне їй майно. Заповіт померла не складала, інших спадкоємців не мала.

Зазначала, що як спадкоємець четвертої черги за законом вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак нотаріус прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з невстановленням факту того, що спадкоємець та спадкодавець проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до моменту відкриття спадщини.

Крім того, позивач посилалася на те, що 06 липня 2016 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року як спадкоємець четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , 08 липня 2016 року зазначене заочне рішення скасовано судом першої інстанції за результатами його перегляду, однак, незважаючи на це, 29 липня 2016 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 Ѕ частину спірного будинку, а 03 серпня 2016 року - іншу Ѕ частину шляхом укладення двох договорів купівлі-продажу.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: встановити факт її спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_4 з 2000 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати її спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будинками та спорудами, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 29 липня 2016 за № 1217, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15715533, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини зазначеного домоволодіння, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 03 серпня 2016 року за № 1251, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15812352, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2016 року справи за позовом ОСОБА_1 та за позовом ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

Позов мотивований тим, що на підставі укладених з ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні цим майном, оскільки забрала ключі від будинку, а будинок здала в оренду.

Крім того, ОСОБА_3 стверджував, що є добросовісним набувачем спірного домоволодіння, а тому просив усунути перешкоди у користуванні спірним будинком.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду (Т.3 а.с. 44)

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 400 кв. м, опис об`єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв. м, житловою площею - 24,5 кв. м, а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення, які вчиняються ОСОБА_1 та стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. (Т.3 а.с. 229)

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів для підтвердження факту її проживання однією сім`єю з померлою ОСОБА_4 . З приводу позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними укладених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу, в рішенні зазначено, що такі вимоги є безпідставними, оскільки пред`явлені до ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем спірного майна. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, виходив з того, що належним ОСОБА_3 майном безпідставно користується ОСОБА_1 , що є підставою для усунення перешкод у користуванні майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції однобічно розглянув справу, у зв`язку з неправильним встановленням обставини про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, суд дійшов помилкового висновку, що порушені права ОСОБА_1 не підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, та безпідставно вважав, що спосіб захисту у даній справі можливий лише шляхом подання віндикаційного позову. На момент пред`явлення позову ОСОБА_1 не була власником спірного майна та просила визнати за нею право власності на це майно, а не витребувати його з чужого незаконного володіння. Тобто ОСОБА_1 обрала передбачений частиною другою статті 16 ЦК України спосіб захисту порушених прав шляхом визнання права та визнання правочину недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в 2015 році він познайомився з ОСОБА_3 , який допоміг оформити йому новий паспорт громадянина України після втрати попереднього, після чого ОСОБА_3 цей паспорт залишив у себе. ОСОБА_2 стверджував, що на прохання ОСОБА_3 підписував у різних нотаріусів документи, зміст яких йому невідомий, та через юридичну необізнаність видав ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність на представництво його інтересів. Зазначав, що не був знайомий з ОСОБА_4 , ніколи не проживав з нею та не укладав договору довічного утримання, а з позовом про встановлення факту проживання з померлою, визнання договору довічного утримання дійсним від його імені звернувся ОСОБА_3 , про що він дізнався після його допиту в рамках кримінального провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 20 вересня 1985 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

ОСОБА_7 був сином ОСОБА_4 , яка проживала у будинку АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року за ОСОБА_2 визнано право власності на вказаний житловий будинок.

В подальшому, 29 липня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1217, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м; опис об`єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв. м, жилою площею 24,5 кв. м, а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди: огорожа, хвіртка, замощення.

А також, 03 серпня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу іншої Ѕ частини зазначеного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1217.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 , районний суд виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів для підтвердження факту її проживання однією сім`єю з померлою ОСОБА_4 , а зустрічний позов є обгрунтованим, оскільки ці вимоги пред`явлені до ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем спірного майна.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, виходив з того, що належним ОСОБА_3 майном безпідставно користується ОСОБА_1 , що є підставою для усунення перешкод у користуванні майном.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду із позовом про визнання договору довічного утримання від 29 вересня 2015 року дійсним, встановлення факту проживання з померлою ОСОБА_4 та визнання права власності на спірне нерухоме майно, ОСОБА_2 зазначав, що з лютого 2009 року разом з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, вирішували побутові питання, а 13 вересня 2015 року уклали договір довічного утримання. Згідно із зазначеним договором ОСОБА_4 передала йому у власність належне їй домоволодіння, а він зобов`язувався довічно утримувати її, піклуватися про неї, надавати кошти та нести витрати з утримання будинку. При цьому сторони домовилися нотаріального посвідчити договір протягом місяця з моменту його підписання, однак ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла та договір посвідчено не було.

Також до позовної заяви було подано копію договору довічного утримання (догляду) від 29 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (Т.2 а.с. 12).

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, а згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, цей договір довічного утримання, в порушення вказаних вимог закону, нотаріально посвідчений не був.

Крім того, підпис ОСОБА_4 у вказаному договорі, відрізняється від підпису, який наявний у паспорті ОСОБА_4 (Т.2 а.с. 36), тобто ОСОБА_4 договір довічного утримання (догляду) від 29 вересня 2015 року не підписувала.

Також, в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які пояснили, що ОСОБА_2 вони не знають і його взагалі не бачили у ОСОБА_4 .

Такі ж пояснення надав і ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, а саме, те що він не знає померлу ОСОБА_4 та ніколи її не бачив та, оскільки він вживав спиртні напої, на прохання ОСОБА_3 та його дружини підписував документи у різних нотаріусів, серед яких і був цей договір довічного утримання.

Також, із повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей вбачається, що за реєстраційним номером 43295620 зареєстровано довіреність зі строком дії з 21 грудня 2015 року по 21 грудня 2025 року на представництво, яка була посвідчена нотаріально на бланку НОМЕР_1 та зазначено особу яка видала довіреність - ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2 ), а представниками зазначено: ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_3 ) та ОСОБА_13 (іпн НОМЕР_4 ) (Т.1 а.с. 236).

За таких обставин суд першої інстанції безпідставно ухвалив заочне рішення, внаслідок якого право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 .

В подальшому, ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2016 року вказане заочне рішення суду було скасовано та справу було призначено до судового розгляду (Т.2 а.с. 83), тобто підстава набуття права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 відпала.

Не зважаючи на викладене, 29 липня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1217, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 , а також, 03 серпня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу іншої Ѕ частини зазначеного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1217 (Т.1 а.с. 61).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду (Т.3 а.с. 44), а рішення суду прийняте 09 жовтня 2017 року, проте спірні правочини були вчинені під час судового спору по спірному нерухомому майну, а також за відсутності правових підстав належності спірного нерухомого майна у власності ОСОБА_2 .

У зв`язку з чим вказані правочини є недійсними, а ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем спірної нерухомості.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, 20 вересня 1985 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб, аІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

ОСОБА_7 був сином ОСОБА_4 , яка проживала у будинку АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2015 року, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини заведено спадкову справу №685/2015, а постановою державного нотаріуса Щостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпата О.М. від 15 квітня 2016 року було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальнї дії - видачі свідоцтва про право спадщину на будинок АДРЕСА_1 , після смерті свекрухи.

У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 спадщину прийняла належним чином, проте немає підтверджень того, що спадкодавець та спадкоємець проживали разом однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, зокрема не надано рішення суду із цього питання (Т.1 а.с. 24).

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зі змісту ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України вбачається, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовом зазначала, що з жовтня 2000 року вона проживала разом з матір`ю свого померлого чоловіка ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_4 на праві власності, вони вели спільне господарство, піклувалися та підтримували одна одну, а інших родичів ОСОБА_4 не мала.

В суді першої інстанції до матеріалів справи долучені протоколи допитів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 які були допитані також судом першої інстанції, так і органом досудового слідства, та вони пояснили, що з 2003 року ОСОБА_1 проживала разом із померлою ОСОБА_4 допомагали один одному, вели спільне господарство, були привітними людьми, а після смерті ОСОБА_4 , позивачка організувала і сплатила всі витрати на поховання, а свідок ОСОБА_12 підтвердила те, що позивачка організовувала похорон ОСОБА_4 .

Також факт проживання позивачки ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 підтверджується тим, що на адресу по АДРЕСА_1 , неодноразово викликалися співробітники поліції з приводу виниклих конфліктів, а також в результаті цього сама ОСОБА_1 пояснювала що ОСОБА_4 , у зв`язку з її віком та станом здоров`я, постійно щось марилось.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та Індустріальним центром соціального обслуговування пенсіонерів, інвалідів та одиноких громадян було укладено договір на соціальне обслуговування, який продовжував свою дію з 20.08.2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто дня смерті (Т. 3 а.с. 203-211), але такий договір не впливає на позовні вимоги ОСОБА_1 , а лише підтверджує той факт, що держава піклується про людину похилого віку у такий спосіб, а також з пояснень ОСОБА_11 вбачається, що вказана соціальна допомога надавалася частково, а саме періодичне консультування із житлово-важливих питань, періодична допомога в оплаті комунальних послуг та придбання товарів та медикаментів, а інші види допомоги не надавалися, оскільки нею піклувалася ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 104).

За таких обставин, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає підтвердженим факт спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_4 з 01.01.2004 року до дня її смерті, а тому позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсними правочинів та визнання права власності підлягають задоволенню.

Посилання у запереченнях на апеляційну скаргу на те, що ОСОБА_1 ніколи не проживала з померлою ОСОБА_4 , оскільки за життя ОСОБА_4 укладала із ОСОБА_17 21.09.2009 року договір довічного утримання, а також померла ОСОБА_4 за життя 17.12.2011 року склала заповіт на ім`я ОСОБА_18 , на що також послався і суд першої інстанції, колегією суддів перевірено та спростовано доказами, а саме, наступним: вказаний договір довічного утримання було розірвано 27 жовтня 2010 року, а заповіт відповідно було скасовано 15 березня 2015 року, у зв`язку з тим, що із ОСОБА_4 проживала саме позивачка ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції зазначив у рішенні, що з пояснень свідка ОСОБА_19 встановлено, що у 2011 році ОСОБА_4 склала заповіт на її дочку ОСОБА_18 замість договору довічного отримання, а ОСОБА_19 доглядала ОСОБА_4 до 2013 року, проте доказів догляду ОСОБА_4 цими особами суду не надано, а також як було встановлено вище саме ОСОБА_1 проживала і доглядала свекруху до дня її смерті.

Також, суд першої інстанції зазначив про відсутність сумісного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 пославшись при цьому на висновки Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (ЖЄО), що були складені за фактами неодноразових викликів міліції ОСОБА_4 ..

Проте ці висновки складені незадовго до смерті ОСОБА_4 і лише підтверджують той факт що між померлою ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в той час виникали конфлікти, а інші висновки правоохоронних органів складені за зверненням самої ОСОБА_4 , свідчать про те, що між останньою та сусідами виникали сварки, а також з приводу порушення її прав невстановленими особами, а також за зверненням позивачки ОСОБА_1 з приводу погроз та порушення прав іншими особами (Т.3 а.с. 92-176), а тому не спростовують позовні вимоги.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 зареєстрована в кв. АДРЕСА_3 , яка нею була приватизована.

Проте ці докази апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки позивачка скористалася своїм правом на приватизацію квартири, у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 № 2482-XII, та остання відповідно і зареєструвала своє право власності, проте ці обставини не спростовують позовні вимоги про проживання позивачки з ОСОБА_4 з 2004 року до дня її смерті.

Також не впливає на проживання і реєстрація позивачки за іншою адресою, оскільки право на проживання в іншому місці Законом не заборонена.

Крім того, суд першої інстанції послався на те, що свідок ОСОБА_12 додатково наголошувала, що їй достовірно відомо, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_14 надавали свої пояснення про те, що ОСОБА_1 проживала останні п`ять років однією сім`єю із ОСОБА_4 , за особистим проханням ОСОБА_1 , проте таких доказів суду надано не було.

Також як вбачається з матеріалів справи до позову ОСОБА_1 надано копію акту від 19.04.2016 про те, що остання останні п`ять років проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_4 , який складено на підставі пояснень ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , а як вбачається з матеріалів справи вказані свідки давали такі ж самі пояснення як органу досудового слідства так і в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте доказів не проживання ОСОБА_1 разом із померлою суду надано не було, та неподання стороною позивача за зустрічним позовом належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та спростування позовних вимог ОСОБА_1 є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання її спадкоємцем четвертої черги колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вона вже є таким спадкоємцем та додаткового визнання такого не потребує, а тому є неналежним способом захисту права.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в пунктах 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися в першу чергу на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, на підставі положень ст.141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1918,48 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності - задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 з 01.01.2004 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , разом з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м., житлова - 24,5 кв.м.; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною 29 липня 2016 року за № 1217 зі скасуванням запису державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 15715533, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , разом з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м., житлова - 24,5 кв.м.; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною 03 серпня 2016 року за № 1251 зі скасуванням запису державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 15812352, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , разом з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м., житлова - 24,5 кв.м.; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні решти позову ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір 1918,48 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Е.Л. Демченко