Провадження №22-ц/812/1820/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі:

головуючого- Бондаренко Т.З.,

суддів- Царюк Л.М., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу №470/472/20 за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на заочне рішення, яке постановив Березнегуватський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Орлової С.Ф. у приміщенні цього суду 31 серпня 2020 року за позовом

Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № б/н від 25 жовтня 2010 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідачка виконувала свої зобов`язання за кредитом неналежним чином станом на 02 червня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 59089,63 грн. з яких: 39381,37 грн.- заборгованість за кредитом, 16418,28 - заборгованість по процентам, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2789 грн.-штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість.

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року в задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що розрахунком заборгованості підтверджено, що заборгованість у відповідача за тілом кредиту відсутня.

Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, анкета-заява на отримання кредитної картки не містить посилання на конкретні умови кредитування, порядок повернення кредиту, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них, як другої сторони, до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні з відповідача заборгованості за користування кредитом, оскільки така є недоведеною.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка містить позначення, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Позичальник зобов`язувався самостійно знайомитись зі змінами Умов та правил надання банківських послуг на офіційному сайті банка www.рrivatbank.ua. (а.с. 42). При цьому в анкеті-заяві ОСОБА_1 відсутні відомості про розмір процентної ставки, комісії, а також не зазначені види відповідальності за порушення умов кредитування (неустойка). Пам`ятку клієнта матеріали справи не містять.

Протягом дії договору позичальником було отримано кредитні картки та встановлено кредитний ліміт, який неодноразово змінювався. Ці обставини підтверджуються даними довідок за договором б/н про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.40, 41).

Згідно розрахунку Банку, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору позичальником станом 02 червня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 59089,63 грн. з яких: 39381,37 грн.- заборгованість за кредитом, 16418,28 - заборгованість по процентам, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2789 грн.-штраф (процентна складова) (а.с.5- 32).

На підтвердження нарахування заборгованості за процентами та штрафу банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (далі - Тарифи) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі -Умови) (а.с.43,44-67). Проте, власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.

При цьому, в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачці для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком, діяла на час укладення кредитної угоди. Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За такого, районний суд дійшов правильного висновку, що надані банком докази на підтвердження узгодженості всіх істотних умов кредитування, а саме витяги з Тарифів та Умов не можуть вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами, а саме сплати процентів за користування кредитом та нарахованого банком штрафу.

Також, суд обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні про те, що без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується і з висновком суду про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин правил частини першої статті 634 ЦК щодо змісту договору приєднання.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів, комісій), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини другої статті 530 ЦК України.

Районний суд, в обґрунтування наведених висновків також правомірно послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім цього, вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки нараховану позивачем суму заборгованості за тілом кредиту, районний суд враховуючи попередні висновки про відсутність підстав для стягнення інших складових заборгованості, правильно проаналізував рух коштів по особовому рахунку.

Так, за розрахунками суду, які відповідають даним особового рахунку, слідує, що за період визначений позивачем, відповідачкою ОСОБА_1 отримано 77277 грн. 30 коп. За цей же період нею було сплачено банку 153 873 грн. 04 коп. Відповідно до наданих розрахунків позивачем, більша частина цих коштів зараховувалася на погашення процентів та на інші платежі, як то комісія за обслуговування що не передбачено умовами укладеного між сторонами договору. Крім того, банком здійснювалося підвищення кредитного ліміту, за рахунок автоматичного погашення відсотків та комісії, що також не відповідає умовам як договору так вимогам закону.

За вказаних обставин, висновок районного суду про відсутність реальної заборгованості в тому числі і за тілом кредиту, враховуючи при цьому і положення ст. 1048 ЦК України, слід вважати обґрунтованим.

Розрахунку заборгованості здійсненого на умовах договору та вимог ст.1048 ЦК України Банком суду не надано.

В апеляційній скарзі позивач також, не навів обґрунтувань щодо вказаного висновку суду та не надав відповідних розрахунків на його спростування, а обмежився фактично відтворенням обґрунтувань та вимог, викладених в позовній заяві.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №153/1334/16 ц, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі факт виконання договору, визнання договірних правовідносин з повернення кредиту, позичальник заперечував, що є відмінним від обставин, встановлених судом у даній справі. При розгляді даної справи суд першої інстанції не встановив узгоджених умов лише щодо сплати інших сум, окрім тіла кредиту, при укладенні кредитного договору, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та сум неустойки.

Проаналізувавши викладене та, з огляду на фактично отриману та повернуту суму кредиту позичальником, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором є правильним.

Отже, оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 375 ЦПК України це судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, а саме для стягнення судового збору на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 16 листопада 2020 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Л.М. Царюк