Справа № 201/6594/20
Провадження № 2/201/2617/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 листопада 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності, припинення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на частку у розмірі 1/4 квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за №1/1492-96; припинити право власності ОСОБА_2 на частку у розмірі 1/4 квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за №1/1492-96; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07 березня 2014 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було вчинено розписку про отримання грошових коштів у розмірі 150000,00 грн, як компенсацію співвласникові за його частку у розмірі 1/4 квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за №1/1492-96. Відповідно до тексту вищевказаної розписки ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок в термін не пізніше 07 березня 2019 року, укласти з ОСОБА_1 відповідний нотаріально посвідчений договір-купівлі продажу частки нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею житлового приміщення квартири 65 кв. м. На момент написання ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розписки про отримання грошових коштів у розмірі 150000 грн., як компенсацію співвласникові за його частку у розмірі 1/4 у житловому приміщенні (квартирі), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , іншими співвласниками вказаної квартири були: ОСОБА_1 1/4 частина, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за номером №1 /1492-96; ОСОБА_3 1/4 частини, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за номером №1 /1492-96; ОСОБА_4 1/4 частини, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за номером №1/1492-96. Як вбачається із тексту вказаної розписки, інші власники спірної квартири своїм підписом підтвердили, що не заперечують проти того, що саме ОСОБА_1 стане в подальшому власником 1/4 частки, належної ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а його частку як співвласника житлового приміщення отримала у спадок його дружина - ОСОБА_3 . Таким чином після оформлення за собою свідоцтва про право власності за законом ОСОБА_3 стала власником 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 08 листопада 2019 року, на підставі договору дарування, ОСОБА_3 подарувала (передала у власність) ОСОБА_1 1/2 частини спірної квартири. Таким чином станом на 08 листопада 2019 року та станом на момент вчинення, підписання та подання даної позовної заяви до суду співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є: ОСОБА_1 (3/4 частини) та ОСОБА_2 (1/4 частина). Позивач зазначає, що станом на момент вчинення, підписання та подання даної позовної заяви до суду ОСОБА_2 , не виконуючи умови розписки про отримання грошових коштів від 07 березня 2014 року, всіляко ухиляється від виконання свого обов`язку щодо укладення «в термін не пізніше 07 березня 2019 року», з ОСОБА_1 відповідного нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу частки нерухомого майна (квартири) що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 1/4 частини квартири, а тому дана обставина і стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого порушеного права.

Позивач надав суду заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Від третьої особи 16 вересня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення, в яких остання підтвердила обставини, викладені ОСОБА_1 у позовній заяві та підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 05 серпня 1996 року виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська, ОСОБА_3 та членам її сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

07 березня 2014 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було вчинено розписку про отримання грошових коштів у розмірі 150000,00 грн, як компенсацію співвласникові за його частку у розмірі 1/4 квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до тексту вищевказаної розписки ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок в термін не пізніше 07 березня 2019 року, укласти з ОСОБА_1 відповідний нотаріально посвідчений договір-купівлі продажу частки нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею житлового приміщення квартири 65 кв. м. Як вбачається із тексту вказаної розписки, інші співвласники спірної квартири своїм підписом підтвердили, що не заперечують проти того, що саме ОСОБА_1 стане в подальшому власником 1/4 частки, належної ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 22 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 червня 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Маєвською М.В., право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлому ОСОБА_4 перейшло до ОСОБА_3 .

Після оформлення за собою свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_3 стала власником 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

08 листопада 2019 року, на підставі договору дарування, ОСОБА_3 подарувала (передала у власність) ОСОБА_1 1/2 частини спірної квартири.

Таким чином станом на момент подання даної позовної заяви до суду співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є: ОСОБА_1 (3/4 частини) та ОСОБА_2 (1/4 частина).

Позивач в своєму позові зазначає, що ОСОБА_2 , не виконуючи умови розписки про отримання грошових коштів від 07 березня 2014 року, всіляко ухиляється від виконання свого обов`язку щодо укладення «в термін не пізніше 07 березня 2019 року», з ОСОБА_1 відповідного нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу частки нерухомого майна (квартири), а тому він був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Згідно із ч. 1 ст. 117 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі та зокрема гроші чи інше майна.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1-5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У відповідності до приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Зміст права власності саме і складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, підписуючи розписку про отримання грошових коштів, як компенсації за частку у об`єкті нерухомого майна, зобов`язався в термін не пізніше 07 березня 2019 року укласти з позивачем нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 1/4 частки спірної квартири, а тому в даному випадку припинення за ним права власності на 1/4 частку зазначеної квартири не завдасть шкоди його інтересам як співвласника, оскільки ним вже було отримано грошову компенсацію за свою частку.

Приходячи до такого висновку, суд приймає до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. при розгляді справи N 6-68цс14, про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена і в ухвалі Верховного Суду України від 22.12.2010р. по справі № 6-2196св07.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи той факт, що відповідачем, у термін, передбачений розпискою про отримання грошових коштів, як компенсації за частку у об`єкті нерухомого майна, зобов`язання перед позивачем виконано не було, та той факт, що відповідач отримав від позивача грошову компенсацію за належну йому частку у спірній квартири, слід дійти до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати розподіли в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності, припинення права власності задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на частку у розмірі 1/4 квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за №1/1492-96.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку у розмірі 1/4 квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1996 року, що видане виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська за №1/1492-96.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та складається з: 1- коридор, 2- вбудована шафа, 3 - кухня, 4,5,8 - житлові кімнати, 6 - ванна кімната, 7 - вбиральня, 9 - лоджія, 10 - балкон, загальна площа - 65 кв. м., житлова площа - 36,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 101)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений останнім судовий збір у сумі 1500 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев