КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/1713/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Гуля В.В.,

Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

01 лютого 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом, яка станом на 08 грудня 2019 року становить 50 569,29 грн, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 36 703,94 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 2 618,57 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також штраф ( фіксована частина ) - 500 грн, штраф ( процентна складова ) - 2 384,25 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав 18 вересня 2017 року заяву №б/н, відповідно до умов якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Окрім цього, вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, що складає між ним та банком кредитний договір, який підтверджується підписом у заяві.

Однак, відповідач не виконує належним чином умов укладеного правочину, що спричинило виникнення зазначеної заборгованості.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 18 вересня 2017 року у розмірі 42 206,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені витрати за сплату судового збору у розмірі 1 754,40 грн.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що згідно розрахунку заборгованості за договором № н/б від 18 вересня 2017 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , станом на 08 грудня 2019 року позивачем вказано суму, що підлягає стягненню з відповідача, у розмірі 50 569,29 грн, в яку входить сума заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 8 362,53 грн.

У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що кредитор вправі вимагати 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не передбачений договором.

Положення Умов та Правил надання банківських послуг разом з анкетою-заявою, підписаною відповідачем від 18.09.2017 року передбачають можливість нарахування пені та штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, які стягуються позивачем, що виключає нарахування штрафних санкцій в порядку ст. 625 ЦПК України.

За таких обставин, з огляду на зміст кредитного договору №б/н від 18.09.2017 року та положення ст. 625 ЦК України позовні вимоги в частині нарахування заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 8 362,53 грн. не підлягають до задоволення.

Водночас, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, тому суд вважає можливим стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 42 206,76 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково у межах одержаного ним тіла кредиту у розмірі 15 000 грн.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи,

між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит з кредитним лімітом, шляхом підписання анкети-заяви від 18 вересня 2017року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку ( а.с. 12 ).

Ця анкета-заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, із якими він ознайомлений,

як зазначено в анкет-заяві, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг ( там же ).

Відповідач взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, що доданий до позовної заяви, заборгованість за кредитним договором №б/н від 18 вересня 2017 року, станом на 08 грудня 2019 року становить 50 569,29 грн, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 36 703,94 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 2 618,57 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також штраф ( фіксована частина ) - 500 грн, штраф ( процентна складова ) -

2 384,25 грн ( а.с. 9-11 ).

При цьому, 01 лютого 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із названим позовом ( а.с. 4-8 )

На підтвердження заявлених позовних вимог надало зазначені докази

по справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 18 вересня 2017 року у розмірі 42 206,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені витрати за сплату судового збору у розмірі 1 754,40 грн ( а.с. 65-68 ).

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд другої інстанції, не погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з точки зору другої інстанції, факт виконання позивачем своїх зобов`язань за правочином підтверджується наданими доказами, зокрема, анкетою-заявою б/н від 18 вересня 2017 року ( а.с. 12 ), розрахунками заборгованості ( а.с. 9-11 ), згідно яких вбачається, що відповідач отримав та користувалася кредитними коштами.

Будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідач їх не надав

ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції та не звернулася до суду

з вимогами про визнання його недійсним.

Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування заборгованості щодо суми кредиту за вказаним правочином і таких не надав відповідач до суду апеляційної інстанції.

Відтак, на переконання апеляційного суду, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

А тому, за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за невиконання умов правочину щодо тіла кредиту.

Проте, щодо позовних вимог з приводу стягнення заборгованості за простроченими відсотками та штрафів, то апеляційний суд вважає ці вимоги необґрунтованими, враховуючи наступне.

Витяг тарифів обслуговування кредитних карт і витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину зазначеного кредитного договору, що укладений між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків та відповідальність з цього приводу за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за відсотками на прострочений кредит та штрафів, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов, є неправомірними.

Зазначений висновок повністю узгоджується з викладеними висновками

в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані, з огляду на викладене, в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 36 703,94 грн.

Що ж до стягнення із відповідача процентів за правочином, суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заважаючи на те, що відсутні підстави для застосування встановленого договором кредиту іншого розміру відсотків, що мають сплачуватись у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, ніж це передбачено вимогами статті 625 ЦК України, то в даному випадку має застосовуватися відповідний розмір відсотків, встановлений законом, який дорівнює трьом процентам річних від простроченої суми.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%

У зв`язку з викладеним, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 26 червня 2018 року ( останній платіж відповідно до розрахунків ) по 08 грудня 2019 року ( 531 день ) в розмірі 1 601,90 ( 36 703,94 х 531 х 3 : 365 : 100 )) грн від заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 36 703,94 грн.

За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Втім, розглядаючи зазначений позов в частині вимог банку про стягнення з боржника нарахованих відсотків згідно статті 625 ЦК України, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 вересня 2017 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту ( користування ним ), однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк

( термін ) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, погоджується з позицією позивача, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку зі сплати відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми відсотків нарахованих на прострочений кредит.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини,

що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які

не відповідають матеріалам справи, і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 204, 525, 526, 610, 625, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, помилково ухвалив рішення щодо задоволення вимог щодо заборгованості за простроченими відсотками та штрафів і залишення без задоволення позовних вимог щодо відсотків на прострочений кредит.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права за їх обґрунтованістю та доведеністю у зазначеній апеляційним судом частині.

Також, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача сплачений судовий збір ( а.с. 34 ) в розмірі 1 592,25 ( 2 102 х ( 36 703,94 + 1 601,90 ) : 50 569,29 ) грн.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 121, 263, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками та штрафів, залишення без задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, скасувати та викласти резолютивну частину в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 36 703,94 грн, заборгованість за відсотками - 1 601,90 грн та судовий збір - 1 592,25 грн.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками та штрафів залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова