РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року Провадження №2-о/425/118/20

Справа № 428/1668/20

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар: Брудницька О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, про встановлення факту перебування на утриманні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області, про встановлення факту її перебування на утриманні - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 березня 2020 року справу було передано на розгляд Рубіжанського міського суду Луганської області, за підсудністю.

В судове засідання сторони не з`явились, буди повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Заявниця просила розглянути справу без її участі та участі її представниці. Заінтересована особа також просила розглянути справу без участі представника, у задоволені заяви просила відмовити.

За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позиції учасників справи.

Позиція заявниці полягала у тому, що вона разом зі своїм чоловіком з часу укладення шлюбу та по день смерті чоловіка ОСОБА_2 , вели спільний побут та проживали разом в місті Первомайську, але в 2014 році вони виїхали до міста Сєвєродонецька і інколи повертались до міста Первомайська, де ІНФОРМАЦІЯ_3 і помер її чоловік. Після смерті чоловіка вона звернулась до Управління пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Протягом всього сумісного життя з чоловіком вона перебувала на його утриманні, оскільки її чоловік отримував значно більшу заробітну плату та пенсію ніж вона. А після смерті чоловіка вона знаходиться в скрутному фінансовому становищі, так як втратила основне джерело доходу (пенсія її чоловіка), а з її пенсії майже всі кошти витрачаються на оплату комунальних послуг, придбання ліків та продуктів харчування. І у зв`язку із цим у неї є потреба в переході на пенсію її померлого чоловіка.

Заінтересована особа заперечувала проти задоволення заяви посилаючись на те, що заявниця та її покійний чоловік, як внутрішньо переміщені особи, були фактично зареєстровані за різними адресами. За даними управління розмір пенсії ОСОБА_1 склав 3656 гривень 55 копійок, а розмір пенсії її покійного чоловіка був 9323 гривні 34 копійки. Отже розмір пенсії ОСОБА_1 , хоча і був меншим за розмір пенсії її чоловіка, але він не є нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, що втратили працездатність. Сам по собі факт отримання ОСОБА_1 доходу у меншому розмірі, ніж у ОСОБА_2 , не є підставою для задоволення заяви, оскільки вказані нею обставини не дають підстав для висновку про її перебування на утриманні чоловіка. Для встановлення факту перебування особи на утриманні необхідно довести, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявниці допомога з боку особи, яка надавала утримання. Але будь-яких доказів про те, що ОСОБА_2 надавав таку допомогу ОСОБА_1 , яка була для неї постійним і основним джерелом засобів для існування, заявницею не надано, зареєстровані як внутрішньо переміщені особа ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за різними адресами. Тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Оцінка судом обставин.

На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини:

Дев`ятого серпня 1974 року, ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , при реєстрації шлюбу вона змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 10,11).

З червня 1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7,15).

З 03 квітня 2004 року ОСОБА_1 досягла пенсійного віку та почала отримувати пенсію за віком, а ОСОБА_2 набув право на отримання пенсії за віком з 01 січня 2008 року, про що їм Первомайським управлінням пенсійного фонду України були видані пенсійні посвідчення (а.с. 17).

Відповідно до довідки від 23 жовтня 2017 року № 18717 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 зареєструвала своє фактичне місце проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5).

А відповідно до довідки від 19 вересня 2018 року № 18718 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 зареєстрував своє фактичне місце проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 13).

Як внутрішньо переміщені особи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були взяті на облік до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (а.с. 128-130).

А ІНФОРМАЦІЯ_2, в місті Первомайську Луганської області, ОСОБА_2 помер (а.с.12), похованням якого займалася його дружина ОСОБА_1 (а.с. 18,19).

Станом на ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 отримувала щомісячну пенсію у розмірі 3656 гривень 55 копійок (а.с.43), а ОСОБА_2 - у розмірі 9323 гривні 34 копійки (а.с.44).

Після смерті чоловіка, ОСОБА_1 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника (а.с.30-33). Але їй у цьому було відмовлено з підстав відсутності повного пакету документів, що необхідні для цього (а.с. 8).

І оскільки ОСОБА_1 не має можливості надати документ, встановленого українським законодавством зразка, який би підтвердив її перебування на утриманні померлого чоловіка, вона звернулась до суду для встановлення факту її перебування на утриманні померлого чоловіка (а.с.1-2,30-33).

Разом з цим суд вважає встановленою і ту обставину, що на момент смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), з ним разом проживала і ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 (а.с.9).

Останню обставину суд встановив на підставі наданого заявницею письмового доказу у вигляді Акту про фактичне проживання з померлим на день його смерті, що складений сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але за формою затвердженою органом, який не входить у систему органів виконавчої влади України, і цей орган не зареєстрований за законодавством України, але знаходяться на території держави Україна, зокрема у м.Первомайськ Луганської області (а.с.9).

Однак згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р, цей населений пункт входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

А згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, м.Первомайськ Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Також суд враховує, що постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-19, цей населений пункт визнано тимчасово окупованою територією.

І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території цього населеного пункту небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"».

А це, об`єктивно свідчить про те, що натериторії м.Первомайськ Луганської області, нині, жодний орган державної влади України, у тому числі і його органи виконавчої влади працювати не можуть, а тому суд погоджується із тим, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом для підтвердження факту перебування на утриманні чи факту спільного проживання на момент смерті, заявниця не може.

Проте суд оцінює і сприймає наданий йому письмовий доказ у вигляді Акту як допустимий доказ підтвердження спільного проживання заявниці з ОСОБА_2 , на момент його смерті, виходячи з наступного.

Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92).

А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142).

Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід.

І саме тому суд вважає, що наданий заявницею письмовий доказ у вигляді Акту про фактичне місце проживання з померлою людиною на день її смерті (а.с.9) є належним доказом того, що заявниця станом на ІНФОРМАЦІЯ_2, дійсно проживала з ОСОБА_2 за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Суд вважає його належним ще й тому, що по суті, доказову для суду інформацію дали люди - сусіди заявниці, а не самі органи окупаційної влади, хоча і за формою, яка затверджена цими органами.

Однак на підставі цього доказу, суд не може вважати встановленою ту обставину, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_2 (повному або частковому). Оскільки така обставина не випливає явно або непрямо, проте послідовно, із наданого суду доказу.

Також суд відзначає, що йому не надано жодних доказів того (як вказано у заяві заявницею), що ОСОБА_1 протягом всього часу сумісного проживання с ОСОБА_2 перебувала на його утриманні; що вона після смерті чоловіка втратила основне джерело засобів до існування; що майже всі кошти її пенсії витрачаються на оплату комунальних послуг, придбання ліків та продуктів харчування (а.с.1-144).

При цьому суд погоджується із аргументами заінтересованої особи в тій частині, що заявницею не доведено існування тієї обставини, що на момент смерті померлого чоловіка, ОСОБА_1 була на повному його утриманні або одержувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування (а.с.1-144).

Оцінка суду щодо факту.

Положення частини 1 статті 46 Конституції України гарантують кожному громадянину України право на соціальний захист, що включає і право на забезпечення їх у старості у разі втрати годувальника.

А згідно з частиною 1 статті 36 Закону України від 09.07.2003 N 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, ... . Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Разом з цим, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже суд може розглянути питання щодо встановлення факту перебування заявниці на утриманні її померлого чоловіка, оскільки від цього залежить виникнення її права на забезпечення у старості.

В силу положень частини 2 статті 36 вказаного закону, непрацездатними членами сім`ї померлого годувальника вважаються, серед іншого, і дружина померлого, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

І тут суд одразу відзначає, що заявниця дійсно була дружиною померлого ОСОБА_2 та досягла на момент його смерті пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього закону.

Разом з цим до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті (до яких відноситься заявниця), якщо вони: (1) були на повному утриманні померлого годувальника; (2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (ч. 3 ст. 36 Закону N 1058-IV).

Але встановлені судом обставини у цій справі не підтверджують те, що за життя свого померлого чоловіка, заявниця була на повному його утриманні або ж отримувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Суд погоджується з аргументами заінтересованої особи у тій частині, що вирішуючи питання про наявність утриманства слід застосовувати ознаку "утриманства", визначену Конституційним Судом України в рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99. Зокрема те, що визначальною ознакою поняття "утриманство" має бути наявність такого фактичного рівня забезпеченості громадянина, який відповідно до частини 3 статті 46 Конституції України є нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму.

Прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, станом на момент смерті чоловіка заявниці, в Україні складав 1564 гривні (стаття 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з 01 липня 2019 року; стаття 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з 01 липня 2020 року - 1712 гривень), а розмір її пенсії складав 3656 гривень 55 копійок (з 01 квітня 2020 року - 4678 гривень 01 копійка), що вказує на те, що заявниця мала і має в наявності більший фактичний рівень забезпеченості, а ніж прожитковий мінімум.

А тому суд не може погодитись із тим, що заявниця перебувала в умовах потреби "утриманства" і була на повному утриманні її чоловіка. З огляду на істотну ознаку "утриманства" факт перебування утриманні не може підтверджуватись і тим лише, що чоловік заявниці отримував більшу від неї заробітну плату чи пенсію.

Аналогічні правові висновки містяться і у постанові Верховного Суду 18.04.2018 у справі N 165/325/17, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права у спірних правовідносинах.

Факт отримання від померлого чоловіка допомоги, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, заявницею не доведено. Заявницею навіть не доведено необхідності отримання такої допомоги та надання такої допомоги померлим, і що така допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Суд також відзначає, що заявниця не довела того, що основним джерелом її доходу була пенсії чоловіка. Але навіть якби заявниця довела таку обставину, суд знову відзначає, що для встановлення факту перебування на утриманні не достатнім буде довести втрату основного джерела доходів, джерело доходів повинно бути саме основним джерелом засобів до існування, а не просто основним джерелом доходів.

Через, що суд не бачить підстав для того аби встановлювати факт того, що заявниця перебувала на утриманні свого померлого чоловіка.

Внаслідок чого заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні померлого чоловіка задооволенню не підлягає, у її задоволенні - слід відмовити.

Отже, керуючись статтями 2,10,19,23,34,76-113,182-183,258-259,263-265,268,272-273,293-294,315, 319,351,355, Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, про встановлення факту її перебування на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення тридцятиденного строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цього рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 листопада 2020 року.

Суддя Д.С. Коваленко