Провадження №2/522/1741/20
УХВАЛА

19 лютого 2020 року

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого - судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Церковного Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України про визнання незаконними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у листопаді 2017 року звернувся до суду із позовом, пред`явленим до Церковного Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України, та після неодноразових уточнень позовних вимог просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення керівництва церкви (синодального комітету) Церковного Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України №6 від 16-17.04.2015 року в частині пункту 4а (щодо його звільнення з посади пастора Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ в громадах с. Петродолинське та Новоградківка з 20.04.2015 року у зв`язку з прогулом без поважних причини (п.4 ст. 40 КЗпП України).

- визнати незаконними та скасувати пункт 9 та пункт 10 рішення Синоду Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України шостого скликання від 08-10 вересня 2015 року.

Станом на теперішній час справа по суті не слухалась.

Розглянувши матеріали цивільної справи, суддею встановлено наступне.

Відповідно до ст. 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а згідно з ч. 4ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організації.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

По суті захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним визначеним законом способом захисту свого права.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, п.10 ч.2 якої власне визначає одним із способів захисту визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, однак не органів об`єднань громадян чи релігійних організацій.

Інші способи захисту порушених прав частіше за все визначаються спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини.

Суд вбачає, що рішенням Синоду, пункти 9 та 10 Резолюції Другого засідання Синоду НЕЛЦУ шостого скликання, які оскаржуються позивачем, було визнано рішенням Церковного керівництва (синодального комітету) Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ, прийняті у період із 01.04.2015 року по 01.09.2015 року, таким, що відповідають волі Синоду Церковного Управління (Єпископату) та інтересам громад Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ; також додатково підтверджено повноважність (правомочність) засідань Церковного керівництва (синодального комітету) Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ у складі Президента Президії Синоду Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ Костянтина Бурлова-Васильєва, секретаря Президії Синоду Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ Алли Вольф, Єпископа Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ ОСОБА_2 , паспорта ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проведених за період із 01.04.2015 року по 01.09.2015 року.

Зміст конкретних прав та обов`язків члена релігійної організації, діяльності керівних органів релігійної організації, якими власне є позивач та відповідач по справі, визначається спеціальним Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Статутами цих організацій, які належно затверджені та зареєстровані.

Згідно з п. 3.3. Статуту Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ Синод НЄЛЦУ є вищим законодавчим органом Церкви України.

Згідно п.3.6 Статуту, президія Синоду з Єпископом Церкви разом складають т.зв. «синодальний комітет», який вирішує всі поточні питання керівництва Церквою між засіданнями Синоду.

Згідно з п. 4.3. Статуту Церковного управління (Єпископату) НЄЛЦУ Синод є також вищою апеляційною інстанцією в НЄЛЦУ для вирішення внутрішніх і міжгромадських конфліктів;

Відповідно до статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон) церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.

Згідно з статтею 7 Закону релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно зі своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 Закону.

Статтею 12 Закону передбачено, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях. Статут (положення) може містити й інші відомості, пов`язані з особливостями діяльності даної релігійної організації.

Судова влада є складовою державної влади в України. Законодавець надав релігійним організаціям в Україні право автономно здійснювати свою діяльність, визначати напрями цієї діяльності, утворювати в своєму складі необхідні органи, для провадження діяльності, та, в тому числі, вирішувати відповідні спори, у випадку їх виникнення, відокремлено від держави. Суди наділені повноваженням розглядати спори щодо релігійних організацій, однак, у визначених випадках, наприклад, трудові спори, питання щодо ліквідації релігійної організації (правила цивільного судочинства), майнові спори (господарське судочинство) тощо.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Діючим законодавством України чітко встановлено, що церква та релігійні організації в Україні відокремлені від держави.

Судова влада, за ст. 6 Конституції України, є складовою державної влади в України.

Отже, законодавець надав релігійним організаціям в Україні право автономно здійснювати свою діяльність, визначати напрями цієї діяльності, утворювати в своєму складі необхідні органи, для провадження діяльності, та, в тому числі, вирішувати відповідні спори, у випадку їх виникнення, відокремлено від держави.

Отже, оскарження в судовому порядку дій та рішень керівних органів релігійних організацій щодо відповідності прийнятих рішень волі Синоду Церковного Управління (Єпископату) та інтересам громад Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ; перевірки правомочності засідань Церковного керівництва (синодального комітету) Церковного Управління (Єпископату) НЕЛЦУ не входить до компетенції меж втручання держави у її діяльність, та не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту порушених прав членів таких організацій, оскільки в даному разі йдеться не про порушення прав і свобод громадянина, а про діяльність релігійної організації, зокрема про її акти та дії, що належать до внутрішньо організаційної діяльності організації і є її виключною компетенцією.

Тому, саме до компетенції зазначених органів, а не суду належить вирішення питання про перевірку законності рішень загальних зборів громадських організацій щодо організації роботи та відповідність їх вимогам статуту, й лише бездіяльність зазначених органів в цьому питанні могла бути предметом судового оскарження.

Враховуючи викладене, всі питання, пов`язані із створенням релігійної організації, прийняттям нею рішень в межах її компетенції, членством у цій організації та її ліквідацією, відносяться до її внутрішньої статутної діяльності. Тому при незгоді окремих членів релігійної громади з прийнятими нею рішеннями, вони можуть оспорити їх в межах процедур, встановлених Статутом організації.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які не підлягають судовому розгляду.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі № 522/12901/17-ц, від 09 січня 2020 року по справі № 522/10230/17.

Отже, пред`явлені в цій справі вимоги до Церковного Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України у частині вимог про визнання незаконними та скасування пункту 9 та пункту 10 рішення Синоду Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України шостого скликання від 08-10 вересня 2015 року не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і в судовому порядку.

Отже, в цій частині провадження у справі підлягає закриттю.

Одночасно суд роз`яснює позивачу його право на оскарження рішень Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України у відповідності до приписів Статуту та ст. 29 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Керуючись положеннями ст.ст.1, 3, 4, 10-13, 19, 43, 49, 89, 223, 247, п.1 ч.1 ст.255, 258, 260, 263, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Церковного Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України у частині вимог про визнання незаконними та скасування пункту 9 та пункту 10 рішення Синоду Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви України шостого скликання від 08-10 вересня 2015 року - закрити.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 24.02.2020 року.

Суддя Домусчі Л.В.