Справа № 472/1247/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" лютого 2020 р. смт Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Тустановського А.О.,

за участю секретаря - Тарєлкіной Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Веселинове Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

16.09.2019 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 07.09.2006 року в розмірі 124102,68 грн.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача вказав, що 07.09.2006 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідачка зобов`язалась погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором.

Відповідач ОСОБА_1 не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, в зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за кредитним договором.

Станом на 30.06.2019 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 395719,61 грн., з них:

- заборгованість за кредитом 5104,28 грн.;

- заборгованість за відсотками 384365,21 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією 6250,12 грн.

Разом з тим, банк просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 лише частину заборгованість за кредитом в розмірі 124102,68 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 5104,28 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 07.09.2006 по 31.01.2018 року 118998,40 грн.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги АТ КБ Приватбанк не визнала. У відзиві на позовну заяву відповідач послалась на необґрунтованість позовних вимог та вказувала, що анкета-заява не містить суми кредиту наданої відповідачу, а строк дії картки закінчився в 2009 році. Подана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не свідчить про укладення між сторонами договору кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 11.03.2015 року та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року. Крім того, відповідач зазначила, що повністю повернула витрачені нею кредитні кошти у сумі 3590 грн., а кредитну картку повернула відповідальному працівнику ЗАТ КБ Приватбанк після чого кредитні кошти нею більше не використовувались, а з огляду на те, що строк дії картки закінчився в 2009 році позивач не мав права нараховувати відсотки за кредитом після закінчення зазначено строку. Відповідач також надала заяву про застосування строків позовної давності оскільки вважає, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строків позовної давності. З вказаних підстав відповідач ОСОБА_1 просила відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк повністю.

У відповіді на відзив, представник позивача за довіреністю Гаренко Н.В. вказувала, що сторони відповідно до ст. ст. 509, 639, 634 ЦК України уклали договір про приєднання за яким відповідач отримала кредит. При цьому підписавши заяву-анкету остання висловила свою згоду про те, що вказана заява є договором та ОСОБА_1 ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку які було викладено на сайті. З розрахунку по заборгованості та виписки по картковому рахунку, вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, що є доказом підтвердження факту виконання умов кредитного договору, знала про розмір відсотків та повністю з ними погодилась. Згідно анкети-заяви, яка підписана відповідачкою, сторони погодили розмір процентної ставки 3% (36% на рік). Позивач вважає, що сторонами обумовлено всі істотні умови договору. Виписка по рахунку підтверджує наявність заборгованості ОСОБА_1 та є належним доказом.

Крім того позивач вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню висновок Верховного Суду по справі № 6-16цс15 та №342/180/17, оскільки банком надано докази на підтвердження того, що Умови та Правила надання банківських послуг протягом строку дії договору були тотожними Умовам та Правилам з якими ознайомлювалась відповідач ОСОБА_1 . Позивач вважає, що надані докази у сукупності свідчать про укладання між сторонами саме кредитного договору. Крім того позивач у відповіді на відзив вказує на те, що згідно з умовами договору банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 30.04.2016 року та є кінцевою датою для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту. Вважає, що кредитний договір є чинним, оскільки дія договору пролонгується кожні 12 місяців, а тому строк позовної давності не закінчився. За таких обставин просив позовні вимоги АТ КБ Приватбанк задовольнити повністю.

Представник позивача АТ КБ Приватбанк в судове засідання не з`явився. Разом з позовною заявою до суду була надана заява представника банку Гребенюк О.С. про розгляд справи у відсутність представника позивача, просить позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились. Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність з врахуванням наданих письмових пояснень.

У зв`язку з неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07.09.2006 року ОСОБА_1 підписала заяву відповідно до якої висловила бажання отримати кредитну картку з сумою кредитного ліміту 3700 грн., з базовою процентною ставкою 36% на рік. При цьому в заяві зазначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки /а.с. 100/.

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві ОСОБА_1 висловила свою згоду з тим, що ця заява разом і Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, при цьому вона ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку /а.с. 100/.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача з приводу того, що сторони не погодили між собою умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, оскільки у заяві клієнта від 07.09.2006 року, яку підписала ОСОБА_1 містяться умови, що до сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік /а.с. 100/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 , за вказаним кредитним договором станом на 30.06.2019 року становить 395719,61 грн., з них: заборгованість за кредитом 5104,28 грн.; заборгованість за відсотками 384365,21 грн.; заборгованість за пенею та комісією 6250,12 грн. /а.с. 8-13/.

Вимоги про стягнення пені та комісії позивачем з`явленні не були, а тому не є предметом спору у даній справі.

Відповідач не заперечує отримання нею кредитної картки. Однак заперечуючи проти позову зазначила, що отримувала лише одну кредитну карту зі строком дії до 2009 року, стверджувала, що здійснила повне погашення кредитної заборгованості та заперечувала отримання іншої кредитної картки.

Разом з тим, з виписки по рахунку вбачається, що за період дії кредитного договору відповідач ОСОБА_1 отримувала дві кредитні картки. Першою кредитною карткою відповідач користувалась до 25.10.2012 року, після чого було здійснено перевипуск кредитної картки /а.с. 63-68/.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що строк дії картки до 30.04.2016 року /а.с. 81/. Разом з тим, будь-яких належних доказів, які підтверджують вказану обставину до суду не надав.

З виписки по рахунку вбачається, що відповідач ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами після 25.10.2012 року, тобто перевипущеною кредитною карткою, а також здійснювала погашення заборгованості /а.с. 63-68/.

Таким чином, суд не бере до уваги заперечення відповідача проти позову, які вона обґрунтовує відсутністю кредитних зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк» починаючи з 2009 року, оскільки з виписки по картковому рахунку видно, що кошти нею знімались з картки, картка поповнювалась, а кредитні кошти використовувались і після 2009 року /а.с. 63-68/.

Крім того, з виписки по рахунку відповідача вбачається, що останній платіж по кредиту був нею здійснений 11.07.2015 року /а.с.63/.

Відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору закінчився зі спливом строку дії картки 2009 року, а тому позивачу слід відмовити в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовними вимогами 16.09.2019 року /а.с.4/. ОСОБА_1 активно користувалась кредитними коштами до 11.07.2015 року /а.с.63/.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно заяви клієнта від 07.09.2006 року сторони погодили між собою, що порядок погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості /а.с. 100/.

Оскільки договором визначено погашення заборгованості за кредитом щомісячними платежами, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Отже, з 03.04.2015 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу, для АТ КБ «Приватбанк» почався перебіг позовної давності.

В анкеті-заяві позичальника від 07.09.2006 року домовленості щодо збільшення строку позовної давності відсутні, доказів укладення договору про збільшення позовної давності в письмовій формі позивачем не надано.

Отже, враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк» звернувся 16.09.2019 року, тобто через чотири років з дня виникнення права вимоги, то суд дійшов до висновку , що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду (позовну давність), визначеного статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Клопотань щодо його поновлення та доказів пропуску строку з поважних причин позивачем суду не надано, суд, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності та положень ст. 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

За умовами ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 223, 247, 263-265, 280-283, 288-289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В позовних вимогах Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.09.2006 року відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської областіТустановський А.О.