Справа № 196/1238/19
№ провадження 2/196/105/2020
21 лютого 2020 року смт Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої - судді Гудим О.М.
за участю секретаря - Шевченко Т.І.
розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в смт.Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,
ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід та батько відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 26.02.2019 року). На день смерті він був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся - ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син спадкодавця ОСОБА_3 та її батько - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 18.01.2012 року).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить:
- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.03.1987 року.
За життя ОСОБА_3 06 лютого 2013 року склав заповіт, яким все належне йому на день смерті майно та майнові права і обов`язки заповів їй. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Залеліївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №28.
Після смерті ОСОБА_3 вона звернулася до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 13 вересня 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки посвідчувальний напис заповіту не відповідає вимогам законодавства та відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.
Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом вона не має можливості отримати, а тому була вимушена звернутися до суду.
Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1218, 1223, 1225, 1233 ЦК України, прохає суд встановити факт належності Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок саме померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , встановити факт належності їй заповіту від 06.02.2013 року, та визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно.
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Тараненко П.П. в підготовче засідання не з`явилися, надіславши до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю та прохають їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутніст, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення.
Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав.
Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача та батько відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 26.02.2019 року). На день смерті він був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача - ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син спадкодавця ОСОБА_3 та батько позивача - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 18.01.2012 року).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить:
- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.03.1987 року (а.с.22).
За життя ОСОБА_3 06 лютого 2013 року склав заповіт, яким все належне йому на день смерті майно та майнові права і обов`язки заповів позивачу (а.с.20). Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Залеліївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №28.
Після смерті ОСОБА_3 позивач звернулася до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 13 вересня 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки посвідчувальний напис заповіту не відповідає вимогам законодавства та відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (а.с.18).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.256 ЦПК (у новій редакції ЦПК України відповідно норма міститься у ст.315) факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.
Предметом розгляду даного позову також є встановлення фактів належності правовстановлюючих документів.
Оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення фактів належності правовстановлюючих документів, і факти належності правовстановлюючих документів, які просить встановити позивач, підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що позивачем доведено, що Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.03.1987 року належить померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 та заповіт, складений від імені померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , належить саме позивачу ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
При цьому, згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.
Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог.
Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляла, тому судовий збір слід залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 142, 206, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, задовольнити в повному обсязі.
Встановити факт належності Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 березня 1987 року, виданого російською мовою на імя « ОСОБА_5 », саме ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженці селища Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , заповіту, посвідченого 06 лютого 2013 року секретарем виконавчого комітету Залеліївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за №28, складеного від імені ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженкою селища Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та якому вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.03.1987 року.
Судовий збір залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Головуюча: О.М.ГУДИМ