ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9989/20
провадження № 2/753/6406/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Комаревцевої Л.В.

з секретарем Гаврилюк О.В.

за участю представника позивача Світич П.В.

озглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 224 по вул. Кошиця, 5а в м. Києві порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 (надалі Відповідач-1), ОСОБА_2 (надалі Відповідач-2) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Позивач посилається на наступні обставини. 15.07.2008 між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2667, відповідно до якого Банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 530600 грн. під 19,5 річних на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення не пізніше 15.07.2018

15.08.2008 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та Відповідачем 1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з виникненням заборгованості у позивальника, Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.12.2017 у справі № 753/9637/14-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54, 20 кв м, оцінену в сумі 758 100 грн. 00 коп., яка належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 03 лютого 1997 року згідно з розпорядженням (наказом) від 29 січня 1997 року за № 12596 та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 11 березня 1997 року у реєстрову книгу № 3600, та Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. 25 липня 1997 року за реєстровим № 1-2336 та зареєстрованого у Бюро технічної інвентаризації м. Києва 24 листопада 1997 року й записаного у реєстрову книгу № 3600, яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором № 6205 від 15 липня 2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 , для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", що виникли на підставі договору відновлювальної кредитної лінії № 2667 від 15 липня 2008 року, в загальній сумі 719 437 грн. 57 коп. та 1 820 грн. 00 коп. - судових витрат, а всього - 721 257 (сімсот двадцять одна тисяча двісті п"тдесят сім) грн. 57 (п"ятдесят сім) коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Законів України "Про виконавче провадження" та "Про іпотеку". Рішення звернуто до примусового виконання.

Згідно протоколу № 396781 від 05.04.2019 у відповідності до ст. 49 Закону України «Про іпотеку» Банк придбав іпотечну квартиру. На підставі виданого Акту від 14.05.2019 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., було видано Свідоцтво від 18.06.2019, яке зареєстровано в реєстрі за № 906, за яким власником квартири АДРЕСА_1 є позивач.

Звернувши стягнення на предмет іпотеки та набувши право власності на предмет іпотеки, позивач має намір реалізувати свої законні права власника, однак наразі у квартирі зареєстровані та проживають відповідачі без будь-яких правових підстав.

Зважаючи на обставини, викладені у позову, позивач просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , з наданням іншого постійного житлового приміщення, а саме садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 25.06.2020 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 07.10.2020.

07.10.2020 ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання розгляд справи призначено по суті на 16.11.2020

26.10.2020 Відповідачем-1 надано відзив на позов де вона вказує, що Свідоцтво від 18.06.2019, яке зареєстровано в реєстрі за № 906, за яким Банк є власником квартири АДРЕСА_1 є недійсним та підлягає скасуванню. Зважаючи на обставини викладені у відзиві просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Оскільки відповідачем не виконані вимоги ч. 4 ст. 178 ЦПК України, суд розглядає справу за наданими доказами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, з викладених в ньому підстав.

Відповідачі в судове засідання не зявились, про розгнляд справи повідомлені в установленому законом порядку.

Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3 15 липня 2008 року був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 2667 щодо надання кредитних коштів в загальній сумі 530 600 грн. 00 коп. строком на 10 років, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх платежів до 15 липня 2018 року, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, та з оплатою 19, 5% річних.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15 липня 2008 між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 6205.

У зв`язку з виникненням заборгованості у позивальника, Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.12.2017 у справі № 753/9637/14-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54, 20 кв м, оцінену в сумі 758 100 грн. 00 коп., яка належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 03 лютого 1997 року згідно з розпорядженням (наказом) від 29 січня 1997 року за № 12596 та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 11 березня 1997 року у реєстрову книгу № 3600, та Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. 25 липня 1997 року за реєстровим № 1-2336 та зареєстрованого у Бюро технічної інвентаризації м. Києва 24 листопада 1997 року й записаного у реєстрову книгу № 3600, яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором № 6205 від 15 липня 2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 , для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", що виникли на підставі договору відновлювальної кредитної лінії № 2667 від 15 липня 2008 року, в загальній сумі 719 437 грн. 57 коп. та 1 820 грн. 00 коп. - судових витрат, а всього - 721 257 (сімсот двадцять одна тисяча двісті п`ятдесят сім) грн. 57 (п`ятдесят сім) коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Законів України "Про виконавче провадження" та "Про іпотеку". Рішення звернуто до примусового виконання.

Згідно протоколу № 396781 від 05.04.2019 у відповідності до ст. 49 Закону України «Про іпотеку» Банк придбав іпотечну квартиру. На підставі виданого Акту від 14.05.2019 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., було видано Свідоцтво від 18.06.2019, яке зареєстровано в реєстрі за № 906, за яким власником квартири АДРЕСА_1 є позивач.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно із ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частин 1 і 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Ч.3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тобто, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У той же час, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-2830цс15, від 06 березня 2018 року у справі №03/1590/15-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Як встановлено судом в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15 липня 2008 між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 6205, за умовами якого ОСОБА_1 , як поручитель, передала в іпотеку ВАТ " Державний ощадний банк України " належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54, 20 кв м, оцінену в сумі 758 100 грн. 00 коп., яка належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло та Договору дарування, й яка зобов`язалася вказаним майном відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування та штрафні санкції в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі.

Тобто, зазначена квартира була придбана задовго до передачі її в іпотеку і не за рахунок кредитних коштів, наданих Банком позичальнику відповідно до умов кредитного договору від 15.07.2008 №2667.

При цьому суду не було надано жодних доказів протиправного вселення відповідачів у спірну квартиру, передану її власником в іпотеку Банку, як і не було надано відомостей про інше жиле приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане відповідачам одночасно з виселенням, що є обов`язковим відповідно до постанови Верховного Суду України від 06 березня 2018 року у справі №03/1590/15-ц.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В свою чергу, у ході розгляду даної справи позивачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, так як позивачем не доведено, в силу принципу змагальності сторін обґрунтованості позовних вимог, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючись ст. ст. 2,4, 12,76,77,78,79,80,81,263,265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня отримання копії.

Повний текст рішення виготовлено 16.11.2020

Суддя: Комаревцева Л.В.