Справа №643/2599/20,
провадження №2/643/2184/20
У Х В А Л А

Іменем України

20 лютого 2020 року м.Харків

Суддя Московського районного суду м.Харкова Короткий І.П., розглянув позовну заяву ОСОБА_1 до Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова головного територіального Управління юстиції у Харківській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття арешту накладеного державним виконавцем,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить суд: зняти арешт, накладений Московським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, на все нерухоме майно позивача ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження постановою, серія та номер 40181646 від 10.10.2013 р.

Дослідивши зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суддя вважає, що у відкритті провадження у справі слід відмовити, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно п.1 ч.1 та ч.3 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Відповідно до ч.1 ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Як вбачається з викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, вироком суду позивачу призначене покарання у виді конфіскації на користь держави усього майна. На виконання вироку суду в цій частині судом було видано виконавчий лист, який направлений на виконання до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Цей орган відкрив виконавче провадження та виніс постанову про арешт майна боржника (все нерухоме майно) та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 40181646, видана 10.10.2013 року. 17.03.2017 року вищевказане виконавче провадження було завершено, однак постанова про накладання арешту на майно боржника скасована не була. 16.10.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з майна, але відповідач листом від 08.11.2018 року відмовив у знятті арешту з майна боржника.

Відповідно до стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» (Зняття арешту з майна),

1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

2. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

3. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

4. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, з позовом до суду про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту має право звернутися до суду особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Разом з тим, з позовом звернувся сам боржник, а не особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам надані певні роз`яснення, а семе, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України (п.2).

Разом з тим, позивачем позов пред`явлено до органу державної виконавчої служби, тобто суб`єкта владних повноважень.

При цьому позивач є боржником і його звернення з позовом до суду не пов`язане зі спором про право цивільне, пов`язане з належністю майна, на яке накладено арешт.

Фактично звернення позивача до суду має на меті оскарження бездіяльності органу державної виконавчої служби, як суб`єкта владних повноважень, яка, на думку позивача, полягає у не знятті арешту з майна в порядку, передбаченому стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, свідчить про те, що між сторонами склалися не цивільні відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Тому спір, що виник між сторонами є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями). Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя

20.02.2020