Провадження №2/522/1650/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

помічника Ткаченко О.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, визнання незаконним рішення Одеської міської ради, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 18 травня 2015 року надійшов позов заступника прокурора Прокуратури м. Одеси (правонаступниками якої є Прокуратура Одеської області), пред`явлений до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , за яким просили:

- поновити строки позовної давності щодо звернення до суду з відповідним позовом;

- визнати незаконним рішення Одеської міської ради 2040-ХХІV від 17.12.2003 року «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» у частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, нежилого приміщення сараю №504, заг.пл. 30,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу №1157 від 10.11.2004 року нежилого приміщення сараю №504, заг.пл. 30,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 ;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення сараю № НОМЕР_1 , заг.пл. 30,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на користь громади сіл, селищ, міст Одеської області, управлінням яким здійснює Одеська обласна рада.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що на виконання постанови КМУ від 05.11.1991 року №311 «Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власністю)» рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року «266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області» затверджено переліки державного майна, що передавалося у власність Одеської обласної ради народних депутатів та міст обласного підпорядкування, зокрема, міста Одеси.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів №449-ХХІ від 12.05.1993 року «Про заходи охорони та використання нерухомих пам`яток історії і культури в Одеській області», обласна рада прийняла нерухомі пам`ятки історії і культури у комунальну власність області.

Рішенням Одеської обласної ради №154-ХХІV від 24.04.2003 «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» у розділі 11 додатку закріплено перелік пам`яток культурної спадщини, що належить до спільної власності територіальних громад області.

Рішенням Одеської обласної ради №73-V від 22.09.2006 року затверджено нову редакцію переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада. При цьому перелік пам`яток культурної спадщини залишений у редакції розділу 11 додатку до рішення обласної ради №154-ХХІV від 24.04.2003 року.

Посилались на те, що до вказаного Переліку включено колишній прибутковий будинок Россі, споруджений у 1843 році, дворовий флігель АДРЕСА_2 , та який прийнято під охорону держави як пам`ятку містобудування та архітектури місцевого значення на підставі розпорядження представника Президента України №197 від 08.04.1993 року. Даний об`єкт також внесено до державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення.

Між тим, вказували, що усупереч вищевказаних норм чинного законодавства та рішень Одеської обласної ради, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси було видано свідоцтво серії САА №435594 від 10.08.2004 про право власності на нежиле приміщення сараю №504, заг. пл.. 30,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . Рішенням Одеської міської ради від 17.12.2003 року №2040-ХХІV дане приміщення внесено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році.

У подальшому, згідно вищевказаного рішення Одеської міської ради від 10.11.2004 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу №1157 від 10.11.2004 року, на підставі якого здійснено відчуження вказаного нежилого приміщення сараю.

Посилаючись на те, власником спірного приміщення є територіальні громади сіл, селищ, міст Одеської області, управління даним майном здійснює Одеська обласна рада, яка у свою чергу його у комунальну власність не передавала, а отже вважають, що і підстав розпорядженням цим майном, у тому числі відчуження, в Одеській міській раді не було. Вважають, що такими діями Одеської міської ради порушено волю територіальних громад, сіл, селищ, міст Одеської області щодо розпорядження вищевказаним майном.

Окрім того, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 року у справі №2-а-412/10/1522, яка набрала чинності, було визнано протиправними дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об`єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, у тому числі на об`єкт, розташований по АДРЕСА_1 , свідоцтва про право власності Одеської міської ради на зазначені об`єкти також визнано протиправними та скасовано.

Отже з посиланням на те, що спірне приміщення, яке є об`єктом культурної спадщини, вибуло з володіння Одеської обласної ради не з її волі, було відчужені Одеською міською радою, яка не мала права (повноважень) щодо розпорядження вказаним майном в порушення інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області, з посиланням на ст. 203, 215, 216, 319, 321, 328, 387, 388 ЦК України, прокурор звернувся до суду з дійсним позовом (т.1, а.с.2-9).

У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження судді Загороднюка В.І. та ухвалою суду від 20 травня 2015 року провадження у справі було відкрито.

До суду 13 жовтня 2015 року надійшли письмові заперечення на позов від представника Одеської міської ради (т.1, а.с.41-63), згідно яких заперечували проти вимог та просили відмовити, із посиланням на пропуск позивачем строків позовної давності. Додатково посилались на те, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 року у справі №2-а-412/10/1522 було скасовано свідоцтво про право власності Одеської міської ради на 178 об`єктів культурної спадщини, відповідно до п.34 вказаного в резолютивній частині рішення переліку скасовано свідоцтво про право власності Одеської міської ради на прибутковий будинок Россі (будинок Россі 1843 року та дворовий флігель АДРЕСА_3 ) по АДРЕСА_1 , домоволодіння літери «А», «А1», «А2», «В», «Г», «Д», «Е», «Н». У свою чергу, спірне приміщення сараю, яке виступає предметом спору у цій справі, не є об`єктом культурної спадщини та відповідно до договору купівлі-продажу має літеру «Л», яка у свою чергу не входить до переліку, зазначеному в постанові суду, на яку посилається позивач. Окрім того, предметом позову у справі №2а-412/10/1522 було свідоцтво про право власності від 29 червня 2005 року №259, а свідоцтво про право власності на нежиле приміщення сараю № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , було видано 10 серпня 2004 року на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 07 липня 2004 року №2104 та зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» 02.09.2004 року за №7283124. При цьому, зазначене свідоцтво про право власності ніколи не було предметом судового розгляду, не визнано незаконним та не скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 року у справі №2-а-412/10/1522. Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим ОМБТІ та РОН від 30 березня 1998 року, домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому зареєстровано за Одеською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №510 від 27.09.1997 року.

Отже, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 10.11.2004 року вважають дійсним та законним, укладеним на законних підставах.

При цьому, вказував, що відповідно до переліку осіб, запрошених на ХХV сесію Одеської міської ради ХХІV скликання від Прокуратури м. Одеси на пленарному засіданні був присутній працівник прокуратури Шевченко Ю.В., отже про прийняття оскаржуваного рішення Одеської міської ради 2040-ХХІV від 17.12.2003 року «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» їм було відомо ще в 2003 році. Посилання позивача на те, що про порушення прав обласної ради дізнались лише після прийняття постанови суду від 17 травня 2012 року вважає недоречними.

Додатково посилались на те, що рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 12 травня 1993 року №449-ХХІ не є документом, який відповідно до законодавства підтверджує виникнення права власності особи у рамках розмежування державного майна. Також вказував, що рішенням Одеської обласної ради від 04 травня 2005 року №640-ІV повністю було скасовано рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 року №154-ХХІV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада». Тобто на сьогоднішній день у обласної ради взагалі відсутній чинний акт, який би визначав перелік об`єктів культурної спадщини, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл, селищ та міст Одеської області. За викладених обставин, посилався на необґрунтованість позовних вимог.

Ухвалою суду від 01.02.2016 року провадження у справі було зупинено до розгляду Вищим адміністративним судом України справи № К/800/12970/14 за касаційною скаргою ТОВ «Валькор» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2012 року по справі № 2-а-412/10/1522 по справі за позовом заступника прокурора міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», за участю третьої особи Одеської міської ради про визнання дій протиправними та набранням постановою законної сили.

На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27 грудня 2018 року № 4049/0/15-18 про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_2 - ОСОБА_3 здійснено повторний авто розподіл справи.

У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 18.02.2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 20 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 20 травня 20198 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 17 липня 2019 року.

17.07.2019 року розгляд справи був відкладений на 29.10.2019 року за клопотанням представника Одеської міської ради, а також у зв`язку з першою неявкою відповідачки.

Від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення (т.1, а.с.128-205), згідно яких посилались на необґрунтованість позовних вимог Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради.

У судовому засіданні 29.10.2019 року були присутні представник Прокуратури Одеської області Місюрко Г.В. та представник Одеської обласної ради Гайдук Н.А., представник відповідача Одеської міської ради Старостін О.С.. Відповідачка ОСОБА_1 не з`явилась.

Представник прокуратури у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити за обставин, викладених у позові. Представник Одеської обласної ради позовні вимоги підтримала з посиланням на те, що Одеська міська рада не мала права розпоряджатись спірним майном, оскільки воно відноситься до власності територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області та управління даним майном має право здійснювати Одеська обласна рада.

Представник міської ради заперечував проти вимог та просив відмовити, посилаючись на те, що вони правомірно розпорядилися спірним майном та зазначаючи, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 цивільного кодексу України; такий правовий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Крім того відповідач зазначав про неможливість втручання у право на "мирне володіння майном" та посилався на строки давності, пропущені позивачем.

Розгляд справи був відкладений на 28.11.2019 року.

У судовому засіданні 28.11.2019 року були присутні представник Прокуратури Одеської області Місюрко Г.В. та представник Одеської обласної ради Гайдук Н.А., представник відповідача Одеської міської ради Старостін О.С.. Розгляд справи був відкладений на 13.02.2020 року у зв`язку з відсутністю доказів належного сповіщення відповідачки ОСОБА_1 ..

У судовому засіданні 13.02.2020 року були присутні представник Прокуратури Одеської області Жигун І.В., представник Одеської обласної ради Гайдук Н.А. та представник відповідача Одеської міської ради Старостін О.С..

Відповідачка ОСОБА_1 була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином, до суду не з`явилась та причини неявки суду не повідомила.

Суд, за згодою присутніх у судовому засіданні осіб, з огляду на строки розгляду даної справи та положення ч.1 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачки, сповіщеної належним чином.

Представники прокуратури та Одеської обласної ради позовні вимоги підтримали та просили задовольнити за обставин, викладених у позові, на наданих у минулому судовому засіданні обставин.

Представник Одеської міської ради просив відмовити у позові, за викладених обставин у запереченнях та письмових поясненнях, та наданих у минулих судових засіданнях пояснень.

Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, дослідивши матеріали позову, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову на підставі наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 317, 319, 321 названого Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

У відповідності до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За приписами статті 21 зазначеного Кодексу суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічні положення містяться у ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям вказаного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Так, рішенням виконавчого комітету Одеської міської рад територіальній громаді м. Одеси видано Одеській міській раді свідоцтво від 10.08.2004 року серії САА № 435594 на нежитлового приміщення сараю № НОМЕР_1 загальною площею 30,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вказане приміщення сараю було зареєстровано за Одеською міською радою 02 вересня 2004 року, про що свідчить копія витягу КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (т.1, а.с.58).

Суд вбачає, що рішенням Одеської міської ради № 2040-ХХІV від 17.12.2003 року зазначене нежитлове приміщення внесено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році.

На підставі зазначеного рішення Одеської міської ради від 17.12.2003 року між Територіальною громадою міста Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 10 листопада 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. та зареєстрований за №1157, на підставі якого здійснено відчуження нежилого приміщення сараю № 504, заг. пл.. 30,7 кв.м., розташованого в літ «Л» у будинковолодінні АДРЕСА_1 (т.1, а.с.23-26). Продаж здійснено за 5 360,00 грн..

Заявлений позов обґрунтовується тим, що, спірне майно належить на праві власності територіальним громадам сіл, селищ та міст Одеської області, яке, виходячи з заявленого правового обґрунтування позову, виникло на підставі рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 року № 449-ХХІ «Про заходи охорони та використання нерухомих пам`яток історії і культури» та рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-У «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада».

З урахуванням наведеного позивач вважає, що Одеська міська рада діяла з перевищенням наданих їй законом повноважень, укладаючи зі ОСОБА_1 правочин щодо відчуження спірного нерухомого майна.

Так, право комунальної власності було запроваджено в Україні із введенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону УРСР «Про власність». Частиною 1 ст. 4 вказано Закону передбачено, що лише власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно зі ст. 32 вищезгаданого Закону суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

З урахуванням наведеного передача майна із загальнодержавної республіканської у комунальну власність могла відбуватись лише на підставі рішень державних органів влади, а не рішень відповідних Рад народних депутатів.

На виконання постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» 5 листопада 1991 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю».

Пунктом 1 зазначеної постанови затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність), та установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Таким чином, затвердивши перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), держава тим самим визначила свою волю щодо передачі належного їй майна у комунальну власність, чітко встановивши, що все інше державне майно зберігає статус загальнодержавної республіканської власності.

Пунктом 3 вищезгаданої постанови установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Поряд з цим, виходячи з положень п. 5 вищезгаданого акта законодавства Раді Міністрів Кримської АРСР, облвиконкомам, Київському та Севастопольському міськвиконкомам запропоновано в разі необхідності вносити до Кабінету Міністрів України погоджені з Фондом державного майна України і Міністерством України у справах роздержавлення власності та демонополізації виробництва пропозиції про передачу до комунальної власності іншого майна, яке перебуває у загальнодержавній (республіканській) власності і не включено до затвердженого цією постановою переліку.

Тим самим, державою визначено єдиний спосіб, із застосуванням якого можлива передача загальнодержавного республіканського майна у комунальну власність, а саме, надання відповідних пропозицій із наступним прийняттям Кабінетом Міністрів України аналогічних рішень про розмежування державного майна.

Відтак, єдиним належним доказом у справі, який засвідчує факт виникнення комунальної власності шляхом розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю, може виступати лише відповідна постанова Кабінету Міністрів України.

Так, на підставі та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування.

Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно.

Підтвердженням приймання відповідного майна у власність територіальної громади м. Одеси є рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 06.04.1992 року № 104 «Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров`я, народної освіти та культури», яким затверджені відповідні акти приймання-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями народного господарства.

Зокрема, зазначеним рішенням затверджено акт приймання-передачі державного майна у комунальну власність міста Одеси за галуззю житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, яким у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» обласне управління житлово-комунального господарства в особі начальника ОСОБА_4 передало державне майно загальною вартістю 1187890 тис. руб. Вищезгадане майно за цим актом прийняло управління житлово-комунального господарства м. Одеси в особі начальника Рубля ОСОБА_5 ..

До відповідного акта поряд з іншими відомостями додано зведену відомість житлового та нежитлового фонду місцевих рад, що передавався у власність м. Одеси відповідно до зазначеного акта приймання передачі.

Отже, фактично територіальна громада м. Одеси набула право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставах, встановлених чинним на той час законодавством України, що безпосередньо підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та відповідним двостороннім актом приймання-передачі майна.

З урахуванням наведеного безпідставними є посилання позивача на те, що обласна рада ніколи не приймала рішення про передачу спірного нерухомого майна у власність територіальної громади м. Одеси, оскільки таке рішення було прийнято нею в рамках процедури розмежування державного майна 25.11.1991 року за № 266-ХХІ.

Таким чином, Одеська міська рада отримала спірне майно в комунальну власність саме у вищезгаданий спосіб, тобто, в рамках процедури розмежування державного майна на підставі відповідної постанови Кабінету Міністрів України.

Виходячи з викладеного позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення Одеської міської ради 2040-ХХІV від 17.12.2003 року «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2004 році, нежилого приміщення сараю № 504, загальною площею 30.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

При цьому прокурор, як на підставу позову, вказував на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522, абзацом четвертим резолютивної частини якої визнано протиправними дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв на 178 об`єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, зокрема, щодо такого об`єкта нерухомості: «Прибутковий будинок АДРЕСА_4 флігель 1870-і АДРЕСА_1 Домоволодіння літ. АДРЕСА_5 А», «А1», «А2», «В», «Г», «Д»«Е», «Н».» (п. 34).

Абзацом 5 резолютивної частини вказаної постанови визнано протиправним та скасовано свідоцтва про право власності Одеської міської ради на 178 об`єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, перелік яких наведений в абзаці четвертому резолютивної частини рішення.

Проте, як підтверджено матеріалами справи, зазначена постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522 та постанова Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2010 були скасовані постановою Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016, а матеріали справи направлені на новий розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2016 провадження у справі було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду набрала законної сили та не оскаржувалась учасниками відповідного судового процесу.

У свою чергу, виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради видане свідоцтво від 10.08.2004 року серії САА № 435594 на нежитлового приміщення сараю № НОМЕР_1 загальною площею 30,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а не на будинок у цілому, тоді як це є різними об`єктами нерухомого майна.

За таких умов, суд погоджується із доводами представника Одеської міської ради, що вищезгадане свідоцтво про право власності залишається чинним та ніколи не скасовувалось зазначеним рішенням суду.

Таким чином, відповідне свідоцтво про право власності також є чинним та не скасовувалось судом.

Одночасно з цим, суд зазначає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. та зареєстрованим за №1157, на підставі якого здійснено відчуження Одеською міською радою на користь ОСОБА_1 нежилого приміщення сараю № 504, заг. пл.. 30,7 кв.м., розташованого в літ «Л» у будинковолодінні АДРЕСА_1 (т.1, а.с.23-26), задоволенню не підлягають.

Обрання способу захисту прав та інтересів у вигляді визнання недійсним договору купівлі-продажу з посиланням на положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України у спірних правовідносинах - є безпідставним.

Так, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Окрім того суд враховує позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2723цс16, згідно якої : «у разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України. Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними».

З огляду на викладене, зважаючи на те, що на момент прийняття Одеською обласною радою рішення від 22.09.2006 № 73-V право власності на спірне майно за територіальною громадою області в особі Одеської обласної ради зареєстровано не було, а правомірність набуття Одеською міською радою (продавцем) права власності на спірне підвальні приміщення випливає з того, що станом на час їх відчуження в процесі приватизації на користь ОСОБА_1 право власності Одеської міської ради підтверджувалося чинними розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №2104 від 07.07.2004 року та виданим на його підставі свідоцтвом про право власності серії САА № 435594 від 10.08.2004 року, які наразі також є чинними; доказів зворотного позивачем надано не було, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині витребування спірного майна.

На підставі викладеного, враховуючи той факт, що сторона позивача не надала жодних доказів, які б свідчили про вибуття із володіння Одеської обласної ради майна не з волі, а також факт того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, а позивач не доводить протилежного, позовні вимоги є недоведеними.

Представником Одеської міської ради заявлено про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності.

10.11.2004 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 укладено договору купівлі-продажу нежилого приміщення сараю № 504, заг. пл.. 30,7 кв.м., розташованого в літ «Л» у будинковолодінні АДРЕСА_1 .

Отже, з 10.11.2004 року Одеська обласна рада, вважаючи себе власником спірної будівлі, повинна була довідатися про порушення свого права власності та з`ясувати правові підстави володіння спірним об`єктом нерухомого майна відповідачем ОСОБА_1 ..

Із матеріалів справи вбачається, що прокуратура звернулась до суду з позовом 18.05.2015 року, тобто більше ніж через 10 років після укладення між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 відповідного договору, при цьому як було встановлено судом представник Прокуратури був присутній на пленарному засіданні ХХV сесії Одеської міської ради ХХІV скликання, коли вирішувалось питання щодо об`єктів, які підлягають відчуженню та приватизації, а тому суд приймає доводи представника міської ради та вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю.

Підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України судом також не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 41, 121 Конституцією України, ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 1, 11, 15-16, 203, 215-216, 316-317, 319, 321, 327, 328, 346, 387, 388, 391 ЦК України, Закон України «Про прокуратуру», ст.ст.1, 3-13, 30, 42-44, 48, 49, 55, 76-80, 83, 89, 95, 133, 141, 209, 211, 223, 229, 235, 244, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 354, п.9 Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, визнання незаконним рішення Одеської міської ради, витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 21.02.2020 року.

Суддя: Домусчі Л.В.