ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 638/7741/18

Провадження № 22-ц/818/60/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Головний сервісний центр Міністерство внутрішніх справ України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Старостіна Ярослава Ігоровича та представника ОСОБА_2 - адвоката Мокроусова Юрія Семеновича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року в складі судді Шишкіна О.В.

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із названим позовом, яким, з урахуванням уточнень, просив суд витребувати на його користь автомобіль марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , скасувати державну реєстрацію права власності автомобіля марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_3 та зобов`язати Головний Сервісний центр МВС України зареєструвати автомобіль марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 за ОСОБА_1 . Крім того, позивач просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь спричинену шкоду у розмірі 20 000 грн., з ОСОБА_3 - 10 000 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що 25 серпня 2016 року позивач передав належний йому автомобіль Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 ), який був потрібен ОСОБА_2 для поїздок по місту Харкову та Харківській області з метою укладання угод про закупівлю сільськогосподарської продукції для того, щоб справляти на ділових партнерів належне враження успішного та надійного партнера, який користується автомобілем представницького класу. Про факт передачі авто сторони склали акт приймання-передачі. При цьому, ОСОБА_1 не мав на меті продаж або інше відчуження на користь ОСОБА_2 належного йому автомобілю, жодних угод або домовленостей з цього приводу не укладав.

Згодом позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 насправді не планував та фактично не здійснював жодних закупівель сільськогосподарської продукції, він користувався переданим автомобілем для власних потреб та не повернув його на вимогу позивача.

02 вересня 2017 року на сайті оголошень в мережі Інтернет « Авторіа » в розділі про продаж легкових автомобілів позивачем виявлено належний йому автомобіль (рік випуску та номер кузову співпадали), який пропонувався до продажу, в зв`язку з чим звернувся до правоохоронних органів.

За зверненням позивача було порушено кримінальне провадження, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 001816 від 12.09.2017.

При проведенні розслідування з відповіді НАІСА ДДАІ встановлено, що автомобіль марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 був перереєстрований 03.08.2017 р. на громадянина ОСОБА_5 та в подальшому, 12.08.2017 перереєстрований на ОСОБА_3 з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

В процесі відчуження належного позивачу автомобілю було використано бланк довіреності НОМЕР_6, ніби-то засвідченої приватним нотаріусом Вержиковським О.М., згідно якої позивач видав доручення на продаж автомобілю, який в подальшому було вчинено за договором комісії № 3976/17/000891 від 02.08.2017 за допомогою спеціалізованого комісіонера TOB «СТО-Автосервіс» (м. Рівне). Надалі, вказаний комісіонер здійснив реалізацію переданого на комісію автомобілю за договором купівлі- пролажу № 3976/17/000891 від 02.08.2017 ОСОБА_5 .

Згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 19.09.2017 № 34790729 вбачається, що насправді спеціальний бланк НОМЕР_6 було використано при посвідчені іншої довіреності, виданої ОСОБА_6 представнику ОСОБА_7 , яку було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Храмовою О.М.

Таким чином було встановлено, що назване доручення щодо розпорядження (в тому числі продажу) названого автомобілю є підробленим та недійсним.

На даний час розслідування у кримінальному провадженні 001816 не завершено, жодній особі не оголошено підозру, а зазначений автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_3 без достатніх для того підстав, оскільки був набутий ним від особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - Головний сервісний центр МВС України, про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування шкоди задоволено.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності автомобіля марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_3

Зобов`язано Головний Сервісний центр МВС України зареєструвати автомобіль марки Mercedes-Benz S 550, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за спричинену шкоду 20 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за спричинену шкоду 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2218,37 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2218,37 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Мокроусов Ю.С. просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення майнової шкоди та судових витрат. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що згідно акту взагалі не передбачено повернення автомобілю. Вважає, що між позивачем та ОСОБА_2 відсутній предмет спору. Позивачем не вживались дії щодо оскарження в судовому порядку правочинів на підставі яких спірний автомобіль вибув з власності позивача.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 -адвокат Старостін Я.І. просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позову. Зазначає, що в матеріалах справи відсутня копія довіреності на підставі якої спірний автомобіль був переданий на реалізацію. Відповідач взагалі не знав хто саме був попереднім власником автомобілю. Підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 388 ЦК України відсутні, оскільки спірний автомобіль було придбано у іншого власника. Крім того посилається, що 12 вересня 2017 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано заяву позивача, згідно якої спірний автомобіль було викрадено невідомими особами ще 25 серпня 2016 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

26.02.2016 за ОСОБА_1 зареєстровано належний йому автомобіль марки MERCEDES-BENZ модель S550, номер кузову НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

25 серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено акт прийому-передачі транспортного засобу, за яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв названий автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 . Сторони зауважень один до одного не мають.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_2 не маючи жодних правових підстав та повноважень, незаконним шляхом здійснив відчуження належного позивачу на праві власності автомобілю.

Позивачем надано фото-копію договору комісії № 3976/17/00891, укладеного між ТОВ «СТО-Автосервіс» в якості комісіонера та ОСОБА_1 в якості комітента 02.08.2017 року. Від імені ОСОБА_1 при укладенні договору діяв ОСОБА_8 на підставі довіреності № НОМЕР_7 від 24.06.2016, посвідченої ОСОБА_9 .

Згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 19 вересня 2017 року за № 34790729 вбачається, що спеціальний бланк НОМЕР_6 було використано при посвідченні іншої довіреності, виданої ОСОБА_6 представнику ОСОБА_7 , яку було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

На підставі названого договору ТОВ «СТО-Автосервіс» 02.08.2017 було укладено договір купівлі-продажу названого автомобіля громадянину ОСОБА_5 .

Згідно копії договору купівлі-продажу № 8046/2017/581731 від 12 серпня 2008 року ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 спірний автомобіль. З розписці від імені ОСОБА_5 вбачається, що останній продав автомобіль за 16500 дол. США, які отримав від ОСОБА_3 у повному обсязі 12 серпня 2017 року.

За фактом вибуття належного позивачу автомобіля з його власності, ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів, 12.09.2017 року порушено кримінальне провадження № 0001816 за фактом вчинення кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. З фабули витягу вбачається, що 25 серпня 2016 року, вдень, за адресою: м. Харків, вул. П. Шлях біля ресторану «Ріва», не встановлена особа, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами гр. ОСОБА_1 у великому розмірі, та автомобілем марки Мерседес S-550.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2017 року клопотання начальника відділення СВ Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області майора поліції Заседи Л.С. по кримінальному провадженню № 0001816 від 12.09.2017 року про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на вилучене 14.09.2017 року за адресою: м. Київ, вул. Столичне Шосе, майно, а саме: ключі від автомобіля марки MERSEDES-BENZ S550, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , держаний знак НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки MERSEDES-BENZ S550, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , держаний знак НОМЕР_5 , автомобіль марки MERSEDES-BENZ S550, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , держаний знак НОМЕР_5 , яке на даний час на праві власності належить ОСОБА_10 , з метою встановлення важливих обставин, повного та всебічного розгляду кримінального провадження, шляхом заборони розпоряджатися та відчуження зазначеного майна будь-яким чином.

Вирішено передати ключі від автомобіля, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки MERSEDES-BENZ S550, 2008 року випуску, на відповідальне зберігання ОСОБА_10 під схорону розписку, із повідомленням останнього про заборону розпоряджатися, відчужувати транспортний засіб будь-яким чином чи вчинення інших дій, які можуть призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів укладення позивачем та ОСОБА_2 договору про відчуження транспортного засобу. Відповідачем не надано доказів зворотного, як і не було проведено реєстрації за останнім протягом 10 діб після укладання Договору з позивачем, як того вимагають норми законодавства України. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав у ОСОБА_2 здійснювати відчуження автомобіля марки MERCEDES-BENZ модель S550, номер кузову НОМЕР_2 . Відповідно до вимог ст. 330, 388 ЦПК України суд дійшов висновку щодо витребування майна, скасування державної реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_3 та проведення реєстрації спірного майна за позивачем.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст.1011 ЦК).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що майно вибуло з його власності не з його волі та ОСОБА_10 без відповідної правової підстави заволодів ним.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК).

Правове регулювання відносин, пов`язаних із купівлею-продажем ТЗ, здійснюється на підставі положень ЦК з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 7.09.98 №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом п.8 наведеного порядку (у редакції, чинній станом на 7.04.2015) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Договір купівлі-продажу від 03 вересня 2017 року належного позивачу автомобіля вчинявся в інтересах ОСОБА_1 як продавця комісіонером - ТОВ «СТО-Автосервіс».

Таким чином, відчуження спірного автомобілю було здійснено на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 2017 року, внаслідок чого автомобіль вибув з права власності ОСОБА_1 . Доказів того, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_2 або останній сприяв відчуженню автомобіля ТОВ «СТО-Автосервіс» суду надано не було.

Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера.

Таким чином, договір комісії є правочином щодо надання послуг.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним.

Правовідносини щодо витребування майна на підставі ст.388 ЦК України без оспорювання договору купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами не виникли, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо витребування майна є передчасними та задоволенню не підлягають.

Статтями 387, 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 26 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого .2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» наголошено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відсутність дефекту волі продавця, чим обґрунтовував ОСОБА_1 свої позовні вимог, може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу вчиненим комісіонером від власного імені в інтересах комітента на підставі ч.3 ст.203, ст.215 ЦК України.

Згідно ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 серпня 2017 року позивач не звертався.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Оскільки правовідносини щодо витребування майна на підставі ст.388 ЦК України не виникли, колегія суддів не надає оцінки доводам ОСОБА_3 щодо добросовісності набуття права власності.

Враховуючи, що інші позовні вимоги ОСОБА_1 є похідними від вирішення позовних вимог про витребування майна, у їх задоволені також слід відмовити.

Щодо посилань представника позивач у письмових поясненнях про нікчемність правочину, які надійшли до суду апеляційної інстанції 08 січня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позовні вимоги щодо витребування майна позивач обґрунтовував відсутністю волевиявлення на відчуження майна. У якості відповідачів зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Жодних посилань про нікчемність договору купівлі-продажу від 03 серпня 2017 року позивач не зазначав. До участі у справі ОСОБА_5 , ТОВ «СТО-Агросервіс», ОСОБА_8 не залучались.

Обставини щодо нікчемності правочину відповідно до вимог ст. 228 ЦК України судом першої інстанції не встановлювались та позивачем по справі не обґрунтовувались.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.07.2015 у справі №6-166цс15).

З матеріалів справи вбачається, що вина ОСОБА_8 під час розгляду справи не встановлювалась, позивач позовні вимоги з підстав порушення публічного порядку не обґрунтовував, вироку суду, постановленого у кримінальному провадженні, як доказ вини, яка має враховуватись при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України суду надано не було.

Відповідно до ч. 1, 4ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Старостіна Ярослава Ігоровича та представника ОСОБА_2 - адвоката Мокроусова Юрія Семеновича задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2019 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - Головний сервісний центр МВС України, про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук