Єдиний унікальний номер 236/3120/19
Номер провадження 22-ц/804/914/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Мірути О.А.

розглянувши у м. Бахмут Донецької області у приміщенні суду в письмовому провадженні цивільну справу № 236/3120/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку за апеляційною скаргою відповідача - Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2019 року у складі судді Саржевської І.В., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі АТ "Укрзалізниця) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку.

Зазначала, що з 26 липня 2016 року працювала провідним інженером оперативно-розпорядчого сектору відділу перевезень структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі ПАТ "Укрзалізниця").

18 квітня 2017 року згідно наказу № 170/ДН-ос від 18 квітня 2017 року звільнена на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП за угодою сторін.

В день звільнення і після звільнення роботодавець розрахунок з нею не провів.

За період з 01 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року їй нарахована заробітна плата у сумі 10 418,17 грн., з яких:

- заробітна плата за березень 2017 року: оплата почасовиків - 1 736,50 грн., надбавка за вислугу - 694,60 грн.; премія до 8 Березня - 300 грн.;

- оплата за час вимушеного простою: за березень 2017 року - 1 350,68 грн., за квітень 2017 року - 2 443,67 грн.

- компенсація за 13 днів невикористаної щорічної відпустки - 3 892,72 грн.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно виплатити їй заборгованість відмовляється, просила стягнути з відповідача на її користь зазначену заборгованість у сумі 10 418,17 грн. (а.с. 2 - 4).

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (скорочене найменування АТ "Укрзалізниця").

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року у сумі 10 418,17 грн., в тому числі компенсація за невикористані 13 днів щорічної відпустки 3 892,72 грн.

Зобов`язано АТ "Укрзалізниця" при виплаті ОСОБА_1 доходу утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць (а.с. 29 - 36).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці ОСОБА_1 з 26 липня 2016 року по 18 квітня 2017 року працювала на посаді провідного інженера відділу перевезень структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (а.с. 9 - 13).

Згідно з наказом (розпорядження) про припинення трудового договору № 170/ДН-ОС від 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 з 18 квітня 2017 року звільнена з посади провідного інженера відділу перевезень структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін, про що зроблений відповідний запис в її трудовій книжці. Наказ видано структурним підрозділом Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця". Згідно наказу ОСОБА_1 має право на компенсацію за 13 днів відпустки (а.с. 16).

На підтвердження не виплаченої заробітної плати позивачем суду надані розрахункові листи (табуляграми) за березень 2017 року та за квітень 2017 року, в яких зазначено про нарахування оплати простоїв, компенсації за невикористану відпустку, зазначені суми до виплати (а.с. 17 - 18).

Згідно наданих позивачем копій табелів обліку використання робочого часу позивачем за березень 2017 року відпрацьовано 6 днів, за квітень 2017 року - "0". ОСОБА_1 перебувала у простої у березні 2017 року - 7 днів (56 годин), у квітні 2017 року - 11 днів (88 годин) (а.с. 20 - 21).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт знаходження позивача у трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати суду надані розрахункові листи (табуляграми) за березень та квітень 2017 року, які їй були видані відповідачем відповідно до статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці". Відповідач не надав доказів, які б спростовували відомості щодо нарахованої позивачу заробітної плати за період з березня 2017 року по 18 квітня 2017 року, які зазначені в наданих позивачем розрахункових листах за березень - квітень 2017 року. Розрахунок заробітної плати за квітень 2017 року узгоджуються з наказом від 18 квітня 2017 року № 170/ДН-ОС про припинення трудового договору. Відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати. Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень - квітень 2017 року, у строки, встановлені частиною першою статті 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року підлягають задоволенню у сумі 10 418,17 грн., в тому числі компенсація за 13 днів невикористаної відпустки - 3 892,72 грн. (а.с. 29 - 36).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач в апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2019 року і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виробничі підрозділи структурного підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" розташовані на території окремих районів Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що сприяє загрозі життя уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, відповідно до пункту 1 якого визначено, що тимчасово, до реалізації пунктів 1, 2 Мінського Комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

За період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата за вирахуванням обов`язкових податків на доходи та інших зборів у сумі 1 818,42 грн., яка нею отримана 13 липня 2017 року у касі Дирекції м. Лиман. Сума нарахованої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року обліковується на балансі Дирекції.

З 16 березня 2017 року від бухгалтерії Донецької дирекції залізничних перевезень у м.Донецьк до Дирекції у м. Лиман не надходили оригінали документів для нарахування та виплати заробітної плати, табелі обліку робочого часу, а тому відповідач не може надати довідку про загальну суму заробітної плати з розшифруванням за видами виплат, розмірами та підставами відрахувань та сумами заробітної плати, які підлягають виплаті при звільненні; довідку про розмір компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

У зв`язку з відсутністю з 16 березня 2017 року первинної документації на підконтрольній Україні території відповідач має можливість надати довідку з приблизним розрахунком денної та місячної заробітної плати без утримання обов`язкових податків на доходи та інших зборів.

Станом на день звільнення ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період січень-червень 2017 року відсутня.

Для працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" встановлено простій з березня 2017 року та зобов`язано працівників на час простою приходити на свої робочі місця згідно графіку роботи. Проте до регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця" позивачем з березня 2017 року і до теперішнього часу не надано документального підтвердження її присутності на роботі під час простою (табель обліку використання робочого часу).

Суд не взяв до уваги що, надані позивачем суду "папери, складені після 16 березня 2017 року невідомими особами".

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 408/2306/17, сам по собі факт звільнення позивача з підприємства не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах (а.с. 50 - 51).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 30 січня 2020 року за апеляційною скаргою відповідача АТ "Укрзалізниця" відкрито апеляційного провадження (а.с. 64 - 67).

Позивач ОСОБА_1 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача була повідомлена відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 03 лютого 2020 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 71). Копія апеляційної скарги відповідача була направлена позивачу на зазначену нею в позовній заяві адресу для листування (а.с. 68).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 лютого 2020 року справу відповідно до частини першої статті 369, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки ціна позову у цій справі складає 10 418,17 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили та справа не відноситься до справ, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 76 - 78).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ "Укрзалізниця" підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді провідного інженера відділу перевезень структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 9 - 15).

На підставі наказу про припинення трудового договору № 170/ДН-ОС від 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнена з 18 квітня 2017 року за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Наказ видано структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (а.с. 16).

Відповідачем факт перебування позивача з ним у трудових відносинах до 18 квітня 2017 року не оспорюється.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтею 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно матеріалів справи, зокрема апеляційної скарги, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, а також не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати та інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір нарахованої позивачу заробітної плати за березень - квітень 2017 року підтверджується наданими позивачем розрахунковими листами за березень - квітень 2017 року (табуляграми) (а.с. 17 - 18), які їй були видані відповідачем відповідно до статті 110 КЗпП України, частини першої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", згідно яких при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Згідно цих розрахункових листів позивачу нараховано:

- березень 2017 року: оплата почасовиків 48 годин (6 днів) - 1 736,50 грн., надбавка за вислугу 48 годин - 694,69 грн., за додаткову відпустку за ненормований робочий день за 24 години (3 дні) - 898,32 грн., за додаткову відпустку за галузевою угодою - 16 годин (2 дні) - 598,88 грн., оплата простоїв 56 годин (7 днів) - 1 350,68 грн., одноразове заохочення - 300,00 грн., матеріальна допомога с/х мед. стр. - 103,95 грн., всього 5 682,93 грн., з яких позивач просить стягнути заборгованість у сумі 4 081,78 грн., а саме: оплата почасовиків 48 годин (6 днів) - 1 736,50 грн., надбавка за вислугу - 694,69 грн., оплата простоїв 56 годин (7 днів) - 1 350,68 грн., одноразове заохочення - 300,00 грн.;

- за квітень 2017 року: оплата простоїв 88 годин (11 днів) - 2 443,67 грн., компенсація за 13 днів невикористаної відпустки - 3 892,72 грн., всього 6 336,39 грн., які позивач просить стягнути на її користь (а.с. 17 - 18).

Згідно розрахункового листа за березень 2017 року позивач фактично відпрацювала 48 годин (а.с. 17), що узгоджується з довідкою структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 10 вересня 2019 року № 951/13, згідно якої позивачем у березні 2017 року відпрацьовано саме 48 годин (а.с. 42).

Згідно наданих позивачем розрахункових листів оплата почасових та простою за березень - квітень 2017 року їй здійснена, виходячи з посадового окладу 6 331,00 грн. (а.с. 17 - 18), що узгоджується з довідкою структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 10 вересня 2019 року № 951/13, згідно якої посадовий оклад позивача згідно штатного розпису від 21 березня 2017 року складає 6 331,00 грн., надбавка за вислугу років 40% (а.с. 43).

В апеляційній скарзі відповідач визнає факт простою працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" з березня 2017 року.

Згідно наданих позивачем розрахункових листів оплата за час простою їй здійснена відповідно до статті 113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, відповідач конкретних заперечень щодо нарахованої позивачу оплати почасових та оплати за час простою за березень - квітень 2017 року не наводить.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Враховуючи, що в період встановленого структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" простою позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, що підтверджується наданими до суду першої інстанції розрахунковими листами, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Розрахунковий лист за квітень 2017 року узгоджується з наказом від 18 квітня 2017 року № 170/ДН-ОС про припинення трудового договору, згідно якого позивач звільнена за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін та має право на компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки (а.с. 16). Саме на підставі цього наказу відповідачем здійснено запис у трудову книжку позивача про її звільнення (а.с. 9 - 15).

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки

Сума компенсації за невикористану відпустку згідно розрахункового листа за квітень 2017 року складає 3 892,72 грн. (а.с. 18) та відповідачем в апеляційній скарзі її розмір не оспорюється.

Доводи відповідача про те, що надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог розрахункові листи за березень та квітень 2017 року є "паперами, які складені після 16 березня 2017 року невідомими особами", є необґрунтованими.

Позивачем на підтвердження розміру нарахованої їй заробітної плати за період березень - квітень 2017 року надано не "папери", а щомісячні розрахункові листи (табуляграми), видача яких працівнику передбачена статтею 110 КЗпП України, частиною першою статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці".

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже, надані позивачем розрахунки заробітної плати (розрахункові листи) є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.

Виробничий підрозділ, який видав позивачу щомісячні розрахункові листи, - Відділ перевезень СП "ДДПЗ" філії "Дон.зал." ПАТ УЗ, є виробничим підрозділом відповідача, діяльність якого саме відповідачем протягом трьох років після початку антитерористичної операції не припинялася.

Посилаючись на втрату 16 березня 2017 року контролю над виробничим підрозділом, відповідач 18 квітня 2017 року, тобто вже після втрати контролю, видав наказ про припинення трудових відносин з позивачем та, здійснюючи свою діяльність на території України, зокрема структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у м. Лиман Донецької області, яка не є окупованою, знайшов шляхи внести запис у трудову книжку позивача про її звільнення, що спростовує доводи відповідача про відсутність з 16 березня 2017 року зв`язків з виробничим підрозділом, в якому працювала позивач та в якому зберігалася її трудова книжка.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду першої інстанції документів за підписом відповідальної посадової особи ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з 16 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі за цей період, ні про відсутність такої заборгованості, в апеляційній скарзі визнає, що з 16 березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів, що розрахунок з позивачем при її звільненні не проведено, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем до письмового відзиву на позовну заяву додана довідка структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 10 вересня 2019 року № 951/13, згідно якої позивачу за березень 2017 року нарахована заробітна плата за 48 фактично відпрацьованих годин у сумі 2 286,79 грн., з яких утримано 468,37 грн., до виплати - 1 818,42 грн.; за квітень 2017 року заробітна плата не нарахована, кількість фактично відпрацьованих годин 0,00 (а.с. 42). Проте в цій довідці є посилання, що вона видана відповідно до постанови КМУ України від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", що свідчить про те, що в ній зазначені не всі суми, які могли бути нараховані відповідачем позивачу, зокрема, відповідно до пунктів 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження оплата простою, компенсація за невикористані дні відпустки, що є предметом позову у цій справі, а тому зазначена довідка не є доказом, що такі суми позивачу відповідачем фактично не були нараховані.

Проте апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а саме, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що за період з 01 по 15 березня 2017 року позивачу нарахована заробітна плата, яка виплачена їй 13 липня 2017 року в сумі 1 818,42 грн. у касі Дирекції у м. Лиман.

07 жовтня 2019 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення, до суду першої інстанції надійшов письмовий відзив відповідача на позовну заяву, до якого відповідачем були додані:

- довідка структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 10 вересня 2019 року № 951/13, згідно якої позивачу за березень 2017 року була нарахована заробітна плата за 48 фактично відпрацьованих годин у сумі 2 286,79 грн., з яких утримано 468,37 грн., до виплати - 1 818,42 грн. (а.с. 42);

- копія відомості на виплату грошей № 29 за березень 2017 року, яка складена структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", згідно якої позивачу ОСОБА_1 за березень 2017 року виплачена заробітна плата у сумі 1 818,42 грн. (а.с. 44 - 45).

Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини третьої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 14 серпня 2019 року про відкриття провадження у справі справа була призначена до розгляду на 01 жовтня 2019 року без повідомлення сторін; відповідачу було запропоновано в строк до 01 жовтня 2019 року надати письмовий відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази (а.с. 23 - 24).

В матеріалах справи є супровідний лист суду від 14 серпня 2019 року за вих. №236/3120/19/9743/2019 про направлення АТ "Укрзалізниця" в особі РФ "Донецька залізниця" копії ухвали разом з позовною заявою (а.с. 25).

Проте матеріали справи не містять відомостей про своєчасне отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви, а тому апеляційний суд вважає необхідним прийняти докази, які були додані відповідачем до відзиву на позовну заяву, але надійшли до суду першої інстанції вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Не пересвідчившись, що відповідач своєчасно отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про розмір заборгованості позивачу по заробітній платі, не врахувавши при визначенні розміру заборгованості виплату позивачу за березень 2017 року заробітної плати у сумі 2 286,79 грн. (за вирахуванням податків до виплати 1 818,42 грн.).

Інших доказів про виплату позивачу заробітної плати за березень 2017 року та квітень 2017 року відповідачем суду не надано. Доказів про виплату позивачу компенсації за 13 днів невикористаної відпустки у зв`язку зі звільненням відповідачем суду також не надано.

Більш того, відповідач визнає, що починаючи з 16 березня 2017 року заробітну плату позивачу до дня звільнення, тобто до 18 квітня 2017 року, не нараховував, що розрахунок з позивачем при звільненні не провів.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року в розмірі 8 131,38 грн., в тому числі компенсація за невикористані 13 днів відпустки - 3 892,72 грн. (10 418,17 - 2 286,79).

Заборгованість по заробітній платі в сумі 8 131,38 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року до структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року, не спростовують висновків суду.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).

Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (стаття 113 КЗпП), компенсація за невикористані дні відпустки (стаття 83 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати і жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 18 квітня 2017 року знаходилася з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, що в період з 16 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року на виконання наказу роботодавця про встановлення простою згідно графіку роботи виходила на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати їй часу простою за період з 16 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року, виплати компенсації за невикористані дні відпустки, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача та відповідно про зміну рішення суду першої інстанції, підлягає зміні і розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п/п 1 пункту 1 частини другої, частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року, в якому позивач звернувся до суду, встановлено у розмірі 1 921 гривня.

Отже, з позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку у сумі 10 418,17 грн. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. (10 418,17 х 1% = 104,18 грн., але не менше 1 921 х 0,4).

Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у розмірі 8 131,38 грн., з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, понесений у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 599,74 грн. (8 131,38 х 768,40 : 10 418,17).

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн. (а.с. 52, а.с. 62).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, відповідачу за рахунок держави підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 252,99 грн. (1 152,60 - (599,74 грн. х 150%).

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому була подана позовна заява.

Відповідно до статті 7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1 921 гривня.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 01 жовтня 2019 року змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 18 квітня 2017 року у розмірі 8 131 (вісім тисяч сто тридцять одна) гривня 38 коп., в тому числі компенсація за 13 днів невикористаної відпустки - 3 892 грн. 72 коп.

Зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" при виплаті ОСОБА_1 заборгованості утримати податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 599 (п`ятсот дев`ятсот дев`ять) гривень 74 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Компенсувати Акціонерному товариству "Українська залізниця" за рахунок держави судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 252 (двісті п`ятдесят дві) гривні 99 коп.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Акціонерне товариство "Українська залізниця": код ЄРДПОУ 40075815; юридична адреса: 03680 м. Київ вул. Тверська, будинок 5.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Суддя - доповідач: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

О.А. Мірута