Справа № 0907/2-7532/2011
Провадження № 22-ц/4808/299/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника ТзОВ «Кей-Колект» Деренько З.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за первісним позовом ТзОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзОВ «Кей-Колект» про визнання договору поруки припиненим, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2019 року, постановленого суддею Татаріновою О.А.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У жовтні 2011 року представник позивача звернувся до суду із даним позовом та після збільшення позовних вимог просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 100696,33 доларів США нарахованої на 10 березня 2015 року з переведенням іноземної валюти в гривню за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Позовні вимоги мотивував тим, що 29 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту з Правилами (договірними умовами) № 0. Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 50000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення становило 243055 гривень, а відповідач зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі до 28 вересня 2023 року згідно з Графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної додаткової угоди сторін, сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 15.50% річних. Згідно умов кредитного договору, у випадку порушення позичальником умов договору, в тому числі термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій в порядку встановленому договором. Листом №137/445/783 від 10 липня 2009 року Банк вимагав від ОСОБА_1 достроково повернути кредит протягом 41-го календарного дня, попереджено позичальника про звернення стягнення на предмет застави у випадку невиконання цієї вимоги. Проте вимога Банку залишена позичальником без задоволення. На 07 вересня 2011 року відповідач порушив графік погашення кредиту за кредитним договором на 473 дні по процентах та 564 дня по основному боргу. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань між позивачем та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 228979 від 29 вересня 2008 року. Листом № 137/445/783 від 10 липня 2009 року Банк вимагав від ОСОБА_3 впродовж 10-ти днів з дати отримання листа погасити заборгованість за кредитним договором. Відповідачі не виконали свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за даним кредитним договором та на 07 вересня 2011 року сума боргу перед АТ «УкрСиббанк» становила 60829,81 доларів США, в тому числі: 48236,15 доларів США заборгованість за кредитом, 11939,27 доларів США заборгованість по процентах, 195,91 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 395,77 доларів США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом, 62,71 доларів США штрафні санкції за договором.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію та просила визнати таким, що припинив свою дію договір поруки № 228979 від 29 вересня 2008 року, який було укладено між ОСОБА_3 та Івано-Франківською філією ПАТ «УкрСиббанк».

Вимоги позовної заяви обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем було укладено договір поруки № 228979 від 29 вересня 2008 року в забезпечення зобов`язань, які виникли з договору про надання кредиту № 0 від 29 вересня 2008 року, що був укладений між кредитором та ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що обов`язковою умовою та підставою виконання поручителем зобов`язань боржника перед кредитором є направлення на адресу поручителя письмової вимоги, що кредитором виконано не було, в порушення умов договору про надання кредиту та договору поруки, у кредитора відсутні достатні правові вимоги стягувати в позовному порядку суму боргу (а так само пеню) з неї як з поручителя, так як на її адресу не надходило письмових вимог боржника. Вважає, що поручителем не було порушено зобов`язань за договором поруки та договором про надання кредиту в зв`язку з невиконанням кредитором умов цих договорів, тобто неповідомлення про необхідність сплатити заборгованість боржника.

14 травня 2012 року до участі у справі залучено у якості правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» - ТзОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2015 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кей-Колект» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 60 175, 42 доларів США та судові витрати. В решті вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзОВ «Кей-Колект», про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані правила споживчого кредитування позичальників, відсутність у договорі домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Правила споживчого кредитування позичальників, які не підписані відповідачем, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили підвищену сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань відповідно пункту 1.3.1 Правил (договірних умов) споживчого кредитування. Суд не взяв до уваги заяву про збільшення позовних вимог позивача, оскільки зміна процентної ставки відбулась по правилах споживчого кредитування, які відповідачем не підписані, тому відмовив у задоволенні позову про стягнення з відповідача штрафів, а також пені у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. 10 липня 2009 року Банк надіслав відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів за користування кредитом, і саме з цієї дати слід починати відлік шестимісячного строку пред`явлення позову до поручителя. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя. Оскільки позов до поручителя ОСОБА_3 пред`явлено 05 жовтня 2011 року, позивач пропустив шестимісячний строк, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права та прийняття неправосудного рішення.

10 липня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» надіслав вимогу №137/445/783 про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку із неналежним виконанням договору про надання споживчого кредиту від 29 вересня 2008 року. Вимога відповідачем виконана не була і 05 жовтня 2011 року Банк подав до Івано-Франківського міського суду позовну заяву про стягнення суми боргу, що на 07 вересня 2011 року становить 484 977, 86 гривень, з яких: заборгованість за основним боргом 48236, 15 доларів США (що еквівалентно 384572, 35 гривень), заборгованість по процентах 11939, 27 доларів США (що еквівалентно 95188, 22 гривень) , пеня за основним боргом 195, 91 доларів США (що еквівалентно 1561,94 гривень), пеня по відсотках 395, 77 гривень (що еквівалентно 3155, 35 гривень), штрафні санкції 62, 71, (що еквівалентно 500 гривень).

Надіславши 10 липня 2009 року вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку із неналежним виконанням договору про надання споживчого кредиту від 29 вересня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив строк повернення кредиту з 28 вересня 2023 року на 10 липня 2009 року, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати ВС у справі №202/4494/16-ц та правовою позицією ВС у справі №564/2199/15-ц. АКІБ «УкрСиббанк», подаючи позов до суду про стягнення боргу в розмірі 484 977, 86 гривень розмір боргового зобов`язання мав би порахувати на 10 липня 2009 року, а не на 07 вересня 2011 року, як це зробив позивач. Позивач безпідставно нарахував відповідачу заборгованість по процентах у розмірі 11 939, 27 доларів США, що становило 95188, 22 гривень.

Позивач скористався своїм правом обрати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу про стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на 07 вересня 2011 року (правова позиція Великої Палати ВС у справі №340/385/17). Кредитний договір від 29 вересня 2008 року був розірваний позивачем 10 липня 2009 року згідно вимоги про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку із неналежним виконанням договору про надання споживчого кредиту, тому заборгованість за основним боргом по валютному кредиту в сумі 48236, 15 доларів США в гривневому еквіваленті слід рахувати по курсу гривня до долара США на 10 липня 2009 року, що становить 7,62 гривень. В такому разі заборгованість в сумі 48236, 15 доларів США в гривневому еквіваленті становить 367559, 46 гривень. Заборгованість за договором від 29 вересня 2008 року погашена в повному обсязі 12 січня 2016 року, доказом чого є відомості з Державного реєстру нерухомого майна, згідно якого 12 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелеєвою А.М. 12 січня 2016 року було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТзОВ «Кей-Колект», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» в частині стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 29 вересня 2008 року.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

29 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, який підписаний сторонами, з правилами № 0, відповідно до якого сума кредиту складає 50000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 243 055,00 гривень з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості 28 вересня 2023 року, за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється в розмірі 15.50% (а.с.19-34, т.1, а.с. 77-91, т.2).

Пунктом 1.2.8 Договору передбачено, що терміни повернення кредиту встановлені в графіку погашення кредиту, згідно з Додатком № 1 до Договору. Кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості 28 вересня 2023 року, при цьому згідно умов Договору може бути встановлений інший термін повернення кредиту.

Пунктом 1.2.9 вказаного договору встановлено процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 15,50% річних.

За змістом п. 1.2.10 строк сплати процентів з 01 по 25 (включно) число кожного місяця, наступного за тим, за яким Банком були нараховані такі проценти.

29 вересня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки (нерухомого майна), відповідно до якого іпотекодавці передають іпотеко держателю двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 173-174, т.3).

29 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 вересня 2008 року (а.с. 35-36, т.1 а.с. 92-94, т.2).

З копії заяви на видачу готівки від 30 вересня 2008 року встановлено, що ОСОБА_1 отримав від АКІБ «УкрСиббанк» 50000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 243050 гривень (а.с. 8, том 1 ).

10 липня 2009 року на адресу відповідачів надіслано вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку із неналежним виконанням Договору про надання споживчого кредиту від 29 вересня 2008 року № 0 (а.с. 37, т. 1).

03 лютого 2010 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області судовий наказ від 04 грудня 2009 року, виданий Івано-Франківським міським судом за заявою АКІБ «УкрСиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 29 вересня 2008 року в сумі 420 891,71 гривень скасовано (а.с. 9, т.1).

За змістом довідки розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 на 07 вересня 2011 року за кредитним договором № 000 від 29 вересня 2008 становить 60 829,81 доларів США в тому числі: 48 236,15 доларів США заборгованість за кредитом, 11 939,27 доларів США заборгованість по процентах, 195,91 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 395,77 доларів США пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом, 62,71 доларів США штрафні санкції за договором (а.с. 10-17, т.1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, представника ТзОВ «Кей-Колект», який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У даній справі предметом апеляційного оскарження є тільки стягнення кредитної заборгованості визначеної судом з ОСОБА_1 . У іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржено, тому у апеляційному порядку перегляду не підлягає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За правилами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша стаття 1054 ЦК України).

За положенням частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що умовами кредитного договору встановлено щомісячну сплату (з 01 по 25 числа) процентів за кредитом у розмірі 15,5 % річних, який наданий до 28 вересня 2023 року включно (пункт 1.2.8 цього договору).

10 липня 2009 року на адресу відповідачів АКІБ «Укрсиббанк» надіслав вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку із неналежним виконанням Договору про надання споживчого кредиту від 29 вересня 2008 року № 0.

Проаналізувавши зміст вимоги колегія суддів дійшла висновку, що вказану вимогу не можна вважати такою, що передбачає дострокове погашення заборгованості, адже Банк фактично вимагав від позичальника та поручителя добровільно, протягом 41 календарного дня з моменту відправлення даної вимоги виконати зобов`язання, передбачені кредитним договором, договором поруки, а саме погасити прострочену заборгованість по кредитному договору в сумі: прострочений борг 736, 17 доларів США (5611, 39 гривень), прострочені відсотки 1793, 52 доларів США (13670, 93 гривень), штрафні санкції 206, 19 та 500 гривень, а не усієї заборгованості за укладеним кредитним договором.

Тобто фактично вимога не стосувалася дострокового повернення всієї суми кредиту, а тільки простроченої на час звернення, а отже, доводи апелянта, що надіславши 10 липня 2009 року вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку із неналежним виконанням договору про надання споживчого кредиту від 29 вересня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив строк повернення кредиту з 28 вересня 2023 року на 10 липня 2009 року, є необґрунтованими.

Фактично така зміна зобов`язання мала місце на час звернення позивача з даним позовом 05 жовтня 2011року, де Банк заявив вимогу про дострокове погашення усієї заборгованості за кредитом, і з цього часу строк кредитування дійсно змінився за ініціативою кредитора.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Такий висновок підтверджується правовою позицією ВС у справі №202/4494/16-ц.

У даній справі суд першої інстанції визначив розмір заборгованості ще до моменту зміни строку кредитування кредитором, тобто до 05 жовтня 2011 року, тому відсутні підстави для зменшення присудженої кредитної заборгованості, розмір і правильність якої апелянтом не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги щодо погашення заборгованості в повному обсязі за рахунок іпотечного майна спростовуються наступним.

29 вересня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки (нерухомого майна), відповідно до якого іпотекодавці передають іпотеко держателю двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

У матеріалах справи (а.с.153, т.3) міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та зазначено, що згідно запису №12913885 від 12 січня 2016 року власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 є ТзОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Проте згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2019 року, розміщеному на офіційному веб-сайті судової влади України,визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27795085 від 12 січня 2016 року. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 12912885 про реєстрацію за ТзОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру, загальною площею 91,9 кв.м, за адресою (АДРЕСА_1), що здійснено 12 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М.

Згідно ЗУ «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Тому не можна погодитись із доводами апелянта, що заборгованість за кредитом погашена за рахунок звернення стягнення на іпотечну квартиру та є необхідність проведення зарахування боргу.

Доводи апеляційної скарги щодо обрання позивачем свого права обирати валюту зобов`язання та вимогу про стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті не підлягаю до задоволення з огляду таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ).

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок зробив ВС у справі №464/3790/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кей-Колект», як правонаступника АКІБ «УкрСиббанк», боргу у валюті кредиту, визначеній договором, і фактично остаточна вимога позивача була про стягнення заборгованості у валюті кредиту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 лютого 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко