Номер провадження: 22-ц/813/1541/20
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою адвоката Канікаєва Юрія Олеговича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 з вимогами ухвалити рішення, яким розірвати укладений між сторонами шлюб та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 5 000 гривень щомісяця на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стверджуючи, що сім`я розпалась, а відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року відкрите загальне позовне провадження по справі. Надалі за клопотанням сторони позивача постановлено ухвалу про роз`єднання позовів і виділено в окреме провадження вимоги про розірвання шлюбу. Вимоги про стягнення аліментів на утриманні малолітньої дитини сторона позивача двічі уточнювала і в судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Канікаєв Ю.О. просив суд ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 5 000 гривень щомісяця на утримання дитини і додаткові витрати на утримання малолітнього сина в розмірі 16 233,56 гривень, що понесла позивач за останні три роки.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2011 року по 2019 рік. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони припинили шлюбні стосунки у 2016 році.

Дитина проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Сторона позивача стверджує, що відповідач ОСОБА_2 має можливість сплачувати аліменти в такому розмірі, оскільки працює моряком на суднах іноземних компаній.

Представник позивача ОСОБА_1 стверджує, що з 2016 року відповідач припинив утримувати дитину.

Посилаючись на відсутність можливості самотужки забезпечити належне утримання сина, його всебічний фізичний і духовний розвиток, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом та просить задовольнити його вимоги в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.

Представник відповідача, визнаючи позов частково в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 не працює, з червня 2019 року він перебуває на обліку в Одеському міському центрі зайнятості, як шукаючий роботу, тому як за станом здоров`я він не має можливості працювати моряком (відповідач страждає на гепатит), що на утриманні відповідача перебувають його батьки-пенсіонери. Представник також зазначила, що відповідач після припинення сімейних стосунків надавав допомогу на утримання сина: купував одяг, взуття, іграшки, сплачував його навчання в дитячому учбовому центрі. В серпні, вересні 2019 року відповідач сплатив ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини в розмірі 1 500 гривень на місяць. З огляду на викладене відповідач просить стягнути аліменти на утримання сина в розмірі 1500 гривень на місяць. Вимоги в частині додаткових витрат на утримання дитини сторона відповідача вважає безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 в розмірі 1 500 гривень, починаючи з 16 листопада 2018 року до досягнення дитиною повноліття тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 з урахування вже сплачених грошових сум.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 768,40 гривень.

В апеляційній скарзі адвокат Канікаєв Ю.О. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 20 лютого 2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заперечень на апеляцію, що містяться у відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Відповідно до частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині 3 статті 181 СК України, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У частині 1 та 2 статті 182 СК України визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

У статті 185 СК України зазначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разове, періодично або постійно.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 15 грудня 2011 року по 2019 рік та мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З 2016 року сторони у справі припинили шлюбні відносини, проживають окремо, дитина залишилась проживати з матір`ю, батько приймає участь в утриманні дитини, хоча і не регулярно.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки суд не отримав доказів щодо розміру щомісячного доходу батька, а згідно довідки з Державної служби зайнятості (а. с. 92) ОСОБА_2 перебуває на обліку у центрі зайнятості як шукаючий роботу, суд стягує аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн. на місяць з дня звернення з цим позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття з урахуванням вже сплачених сум аліментів у період розгляду даної справи. Проаналізувавши докази, надані позивачем щодо додаткових витрат на утримання дитини: придбання ліків в квітні 2017 року на суму 169,73 грн. і в жовтні місяці 2018 року на суму 1 427,37 грн.; витрати на підготовку до школи в центрах дитячого розвитку «Твоє майбутнє» і «Теремок» в загальній сумі 27 815 грн.; витрати на дитячий ресторан в сумі 836 грн., суд вважав, що вказані витрати не відносяться до додаткових витрат на дитину, викликаних особливими обставинами, а є звичайними витратами на дитину, тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Так, у пункті 17 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи».

Відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-УІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, в тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як роз`яснено у пункті 28 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, «якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)».

Однак, у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що відповідач в силу свого матеріального становища має можливості сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 5 000 грн. щомісяця та додаткові витрати в розмірі 16 233,56 грн., а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме, те, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 5 000 грн. щомісяця та те, що витрати позивачки по підготовки сина до школи у Центрі розвитку «Твоє майбутнє» та Дитячому навчальному центрі «TEREMOK-UNION», придбання ліків для дитини та походу до дитячого ресторану є звичайними, а не додатковими, що викликані особливими обставинами.

Однак ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами те, що в силу матеріального становища він не має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 5 000 грн. щомісяця та те, що витрати, заявлені у позові, не є додатковими, а звичайними.

Так, за клопотанням позивачки ОСОБА_1 суд першої інстанції витребував, але не дослідив в судовому засіданні інформацію Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 0.184-7166/0/15-19 від 21.02.2019р., з якої вбачається, що періодично відповідач перетинав кордон України, а саме: 27.08.2015р. виїзд, 23.02.2016р. в`їзд; 07.05.2016р. виїзд, 12.10.2016р. в`їзд; 14.03.2017р. виїзд, 25.08.2017р. в`їзд; 28.08.2017р. виїзд, 01.12.2017р. в`їзд; 02.04.2018р. виїзд, 18.09.2018р. в`їзд; 29.12.2018р. виїзд (а. с. 54).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 у підтвердження сімейного стану, доходу та стану здоров`я його та його батьків, надав суду першої інстанції ряд письмових доказів: роздруківку з дисконтної картки Равно «08178035» за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року (а. с. 89-91) та товарний чек №111118 від 11 листопада 2018 року (а. с. 85) на придбання дитячого одягу та іграшок, товарний чек від 26 квітня 2018 року про оплату за травень на навчання у Дитячому навчальному центрі «Теремок» (а. с. 84), довідку Державної служби зайнятості Одеській міський центр зайнятості №1598/20/30 від 27 червня 2019 року, про перебування на обліку як шукаючого роботу з 24 червня 2019 року (а. с. 92), довідку про склад сім`ї ОСББ «Кіслородмаш» №112 від 04 липня 2019 року про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 батьків відповідача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та його, ОСОБА_2 (а. с. 97), довідку Київського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) про те, що розмір пенсії його батька ОСОБА_5 за червень 2019 року складає 1 608,25 грн. (а. с. 94), довідку Київського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) про те, що розмір пенсії його матері ОСОБА_6 за червень 2019 року складає 1 573,47 грн. (а. с. 93), довідку КУ «Міська клінічна лікарня №10» без номера та дати про стан здоров`я батька ОСОБА_5 (а. с. 95-96), довідку КУ «Одеський обласної клінічний медичного центру» від 19 червня 2019 року про результати аналізу іммуноферментного дослідження крові (а. с. 96).

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального законодавства, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, вищезазначені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, у тому числі вищенаведені, з урахуванням їх переконливості, належності, достатності, достовірності і допустимості кожного доказу окремо і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Дійсно підтверджується те, що відповідач ОСОБА_2 у 2018 році придбав сину одяг, взуття та іграшки, під час розгляду справи сплатив аліменти: 03 серпня 2019 року 4 500 грн. та 05 вересня 2019 року 4 500 грн. (як стверджує відповідач по 1 500 грн. щомісячно), про що свідчать копії квитанцій ПАТ «Укрпошта» (а. с. 118-119).

З 24 червня 2019 року відповідач ОСОБА_2 перебуває в Одеському міському центрі зайнятості як шукаючий роботу, правда без надання статусу безробітного (а. с. 92).

Відповідач ОСОБА_2 з батьками, які є пенсіонерами, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але вказаний факт сам по собі не свідчить про те, що батьки знаходяться на його утриманні.

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що він страждає на гепатит, про те належного доказу довідки (висновку) медичної установи про встановлення вказаного діагнозу, суду не надано.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не надав відомості про місце роботи та розрахунок свого дійсного щорічного доходу, що свідчить про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від надання належних та достовірних доказів щодо свого доход, а також не спростував твердження позички про те, що він працює моряком, про що свідчить періодичний перетин відповідачем кордону України за період 2015-2018 років (а. с. 54).

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення».

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, а також вік, стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини розмір аліментів у твердій грошовій сумі повинен бути збільшений до 5 000 грн. щомісяця. Такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам малолітнього сина сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі відповідачем не надано.

Щодо додаткових витрат на дитину.

У пункті 18 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України зазначив, що «необхідно звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо».

Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.

У постанові від 26 червня 2016 року у справі №501/5060/15 Верховний Суд дійшов висновку про те, що «аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надала до суду першої інстанції консультативний висновок спеціаліста «Одеської обласної дитячої клінічної лікарні» та довідки дитячої поліклініки «Іллічівська басейна лікарня на водному транспорті» де зазначено, що дитина перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «плоско-вальгусна деформація стоп ІІ ст.».

У зв`язку з цим захворюванням позивач за період з 11 листопада до

05 березня 2016 року понесла додаткові витрати на дитину у розмірі 8 946,40 грн., які пов`язані з медичним обслуговуванням, придбанням ліків, ортопедичних засобів та відвідуванням дитячого басейну.

Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та з урахуванням всіх обставин у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки витрати які понесла позивачка зумовлені негативними фактами (хвороба), що вимагають додаткових матеріальних витрат на утримання»

У постанові від 14 січня 2019 року у справі №751/4312/16 Верховний Суд зробив наступний висновок: «Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину у розмірі 380,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оплата позивачем занять дитини у « ОСОБА_7 » підтверджено товарними чеками, період проведення оплат які зроблено позивачем суд взяв до уваги у межах позовних вимог згідно частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що, зважаючи на вік та стан здоров`я дитини, необхідності її підготовки до школи вона витратила додатково на задоволення її першочергових потреб протягом 2018 року: 3 460 грн. - на Центр дитячого розвитку «Твоє майбутнє», 27 257 грн. на Дитячий навчальний центр «TEREMOK-UNION» (курси по підготовці до школи), 2 049,12 грн. ліки для дитини, 836 грн. похід до дитячого ресторану, а всього 33 602, 12 грн. (а. с. 38) та надала суду першої інстанції на підтвердження додаткових витрат на дитину відповідні квитанції до прибуткового касового ордеру та товарні чеки (а. с. 25-31, 40-42).

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального та матеріального законодавства, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та висновки Верховного суду щодо додаткових витрат на дитину, вищезазначені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, у тому числі вищенаведені, з урахуванням їх переконливості, належності, достатності, достовірності і допустимості кожного доказу окремо і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Позивачкою ОСОБА_1 з достовірністю та об`єктивністю доведено наявність у даному випадку особливих обставин, пов`язаних з позитивними фактами, а саме, розвитком здібностей дитини сторін у справі по підготовці до школи у Центрі розвитку «Твоє майбутнє» та Дитячому навчальному центрі «TEREMOK-UNION», що вимагає додаткових матеріальних витрат на утримання дитини. Наявність цих особливих обставин визнається відповідачем ОСОБА_2 у клопотанні про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи від 09.09.2019р. (а. с. 114) та підтверджується наданим ним товарним чеком від 26.04.2018р. про сплату цих витрат за навчання сина у Дитячому навчальному центрі «TEREMOK-UNION» за травень 2018 року в розмірі 2 700 грн. (а. с. 84).

Оплата позивачкою занять у Центрі розвитку «Твоє майбутнє» та Дитячому навчальному центрі «TEREMOK-UNION» в розмірі 30 717 грн. (3 460 грн. + 27 257 грн.) підтверджується відповідними товарними чеками та квитанціями до прибуткового касового прибутку (а. с. 25-31). При цьому сума оплата відповідачем витрат на навчання у Дитячому навчальному центрі «TEREMOK-UNION» за травень 2018 року в розмірі 2 700 грн. не увійшла до загальної суми 27 257 грн..

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 не оспорив в судовому засіданні визначений позивачкою розмір додаткових витрат на дитину.

Судова колегія не приймає до уваги витрати по сплаті за ліки в сумі 2 049,12 грн., оскільки позивачка ОСОБА_1 не надала суду належні докази, а саме, висновки лікаря або відповідну довідку лікарні у підтвердженні того, що саме ці ліки, які зазначені у квитанціях з аптек, необхідні для лікування дитини та вважає, що витрати на похід до дитячого ресторану є звичайними витратами, а не додатковими.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 понесла у 2018 році додаткові витрати на розвиток здібностей дитини сторін у справі по підготовці до школи у Центрі розвитку «Твоє майбутнє» та Дитячому навчальному центрі «TEREMOK-UNION», що вимагає додаткових матеріальних витрат на утримання дитини, в розмірі 30 717,00 грн., половина яких в розмірі 15 358,50 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання сина, що відповідає інтересам малолітнього сина сторін у справі та є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення.

Отже, вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення аліментів на утримання сина в повному обсязі, а в частині стягнення додаткових витрат частково.

В апеляційній скарзі адвокат Канікаєв Ю.О. в інтересах позивачки ОСОБА_1 просить апеляційний суд вирішити питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору на користь держави та на правничу допомогу.

Проте, питання про сплату судового збору у дохід держави вирішений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року (а. с. 138), а витрати на правничу допомогу за заявою адвоката Канікаєва Ю.О. стягнуто додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року (а. с. 163-165), яке не оскаржено в апеляційному порядку.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, частини 1 статті 182 та статті 185 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, скасування в частині задоволення позову частково й ухвалення нового рішення про задоволення позову про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 5 000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття й додаткових витрат на дитину в розмірі 15 358,50 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 370, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Канікаєва Юрія Олеговича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН) аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_4 в розмірі 5 000 гривень, починаючи з 20 лютого 2020 року до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_2 з урахування вже сплачених грошових сум.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН) додаткові витрати на дитину у розмірі 1 358,50 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 20 лютого 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко