Провадження № 2/761/575/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Гриб Д.В.,

за участі: ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 : ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В позовних вимогах ОСОБА_3 просила: поділити спільне майно подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за сторонами по Ѕ частини квартири; припинити справо спільної сумісної власності сторін на вказану квартиру.

Вимоги обгрунтовані тим, що 09.10.2009 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який було розірвано за рішенням суду від 13.07.2017 року.

Перебуваючи у шлюбі, 11.03.2011 року подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 . Як зазначає ОСОБА_3 , квартира придбана за спільні кошти подружжя, які були набуті в шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу.

Як зазначила в позові ОСОБА_3 , вона мала постійне місце роботи та всі отримані кошти віддавала на потреби сім`ї. Крім того, для придбання квартири вона отримала у борг кошти в сумі 32 000,00 грн. про що свідчить розписка.

31.01.2019 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

В позовних вимогах ОСОБА_1 просить: визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру (у частці 100%), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 35,5 кв.м.

Вимоги обгрунтовані тим, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 він за особисті кошти придбав спірну квартиру. ОСОБА_3 будь-яких коштів для її придбання не надавала, а тому є законом передбачені підстави для визнання квартири його особистою власністю.

Ухвалою суду від 28.02.2019 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

31.01.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позовні вимоги ОСОБА_3 в якому ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 на тій підставі, що квартира придбана за кошти, які зароблені ним до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та сплачені ним особисто продавцю квартири. Договір був укладений лише ним, а згоду на укладення договору було надано ОСОБА_3 лише з тих підстав, що на той час між ними був зареєстрований шлюб. Як зазначає ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не надавала будь-яких коштів на придбання квартири, про написання розписки він дізнався лише при отриманні копії позову. Тим більше в отриманні коштів в позику не було жодної потреби так як коштів, які були розміщені на його рахунку було достатньо для придбання квартири. ОСОБА_1 зауважує, що при внесенні 50% вартості квартири ОСОБА_3 могла зажадати виступити в якості покупця Ѕ частини квартири. Тому з врахуванням зазначеного, квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1

14.03.2019 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_1 на відповідь на відзив (по первісному позову) в яких він наполягає на власних поясненнях наданих у відзиві на позову заяву (первісну) та просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 оскільки кошти за які була придбана квартира є його особистою приватною власністю; надання ОСОБА_3 заяви про згоду на придбання квартири не свідчить про те, що квартира придбана за спільні кошти та не свідчить про виникнення в неї права власності на це майно; утримання квартири ОСОБА_3 не свідчить про те що майно було спільним, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст.62 СК України не надано доказів отримання доходу; з інформації про доходи ОСОБА_3 можна зробити висновок, що вона не мала фінансової можливості на придбання такої квартири і зароблених коштів вистачило б на базові потреби особи; з моменту реєстрації шлюбу і до кінця 2010 року сторони проживали окремо, оскільки ОСОБА_1 працював на території Російської Федерації.

01.04.2019 року до суду надійшла відповідь ОСОБА_3 на відзив (на первісну позовну заяву) в якій ОСОБА_3 просить задовольнити її позовні вимоги на тій підставі, що суму 1 859 862,00 російських рублів ОСОБА_1 отримав як дохід під час перебування у шлюбі. Такий дохід у розумінні положень статті 57 СК України не може бути особистою приватною власністю та відповідно є спільною сумісною власністю подружжя. Договір купівлі-продажу укладений в інтересах сім`ї. Також ОСОБА_3 зазначає, що вона несла тягар утримання майна, майно використовувалось спільно подружжям.

01.04.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на зустрічний позов в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на тій підставі, що грошові кошти були отримані за час перебування у шлюбі, ведення спільного побуту та господарства. Отримані ОСОБА_1 кошти при виході на пенсію не належать до особистої приватної власності, а тому вони є спільною сумісною власністю подружжя, а тому і придбане майно набуло статус спільного сумісного майна подружжя. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що саме ті кошти які отримав ОСОБА_1 були використані для придбання квартири. Існування згоди дружини на укладення договору купівлі-продажу свідчить що договір був укладений в інтересах сім`ї. ОСОБА_3 протягом тривалого часу здійснювала утримання квартири.

16.04.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов в якій ОСОБА_1 зазначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, та які прямо не визначені статтею 57 СК України у зв`язку з чим статус таких коштів/майна підлягає доказуванню та встановленню у судовому порядку. Згідно із ст.60 СК України режим спільної сумісної власності не розповсюджується на кошти або майно набуте до шлюбу. Основна сума коштів, яка була сплачена ОСОБА_1 по виходу на пенсію у період, коли він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 складається з коштів, що не є заробітною платою за період перебування в шлюбі, а нараховані йому як соціальна допомога за 15 років безперервного стажу в цивільній авіації та невикористану відпустку за відпрацьований період також до шлюбу. А отже, вказані кошти є такими, що належали ОСОБА_1 особисто, у зв`язку з тим, що були зароблені до реєстрації шлюбу. Сплата ОСОБА_3 за утримання квартири ніяким чином не впливає на право власності на квартиру.

В судове засідання позивач та її уповноважений представник не з`явилися, звернулися до суду із заявою про слухання справи в їх відсутність та зазначають, що просять задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні підтримали зустрічні позовні вимоги та просили відмовити в задоволенні первісного позову з підстав, викладених в заявах по суті.

На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність ОСОБА_3 та її представника.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши ОСОБА_1 та його представника, врахувавши заяви сторін по суті вимог, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із положеннями ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, згідно з ч.3 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Частина 1 статті 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 статті 60 СК України).

Згідно з положеннями статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.2). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3).

Стаття 71 СК України визначає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Разом з тим, стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

До того ж частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як встановлено в судовому засіданні, 09.10.2009 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.07.2017 року (справа №761/14672/17) шлюб між сторонами розірвано.

За Договором купівлі-продажу квартири від 11.03.2011 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Вартість квартири за згодою сторін визначена в сумі 62 000,00 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що фактично квартира була придбана за 55 000,00 доларів США, які він сплатив особисто. ОСОБА_3 не надавала взагалі коштів для придбання квартири.

Як зазначено в п.9 Договору, він вчинений за наявності заяви дружини Покупця, ОСОБА_3

ОСОБА_3 при зверненні до суду з позовом зазначала, що спірна квартира є спільним майном подружжя, в той же час ОСОБА_1 зазначає, що квартира є його особистою приватною власністю так як придбана за кошти, які ним зароблені до реєстрації шлюбу.

Як вбачається із записів в трудовій книжці, ОСОБА_3 мала постійне місце роботи на час реєстрації шлюбу та до цього.

Згідно з інформацією про доходи ОСОБА_3 , її дохід за 2009 рік становив - 9 970,85 грн., в 2010 році - 11 542,19 грн. та в І кварталі 2011 року - 3 116,57 грн.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 зазначала, що вона отримала позику у ОСОБА_5 в сумі 32 000,00 грн. та вказана сума коштів була використана для придбання квартири. Проте враховуючи, що ОСОБА_1 категорично заперечував передачу зазначеної суми для придбання квартири та оскільки ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась та не надала належних та допустимих доказів, що вказана сума дійсно була передана продавцю квартири, тому суд не може взяти до уваги пояснення ОСОБА_3 про передачу суми 32 000,00 грн. для придбання квартири.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 , він в період з 2003 по 2010 рік працював в АТ «Авіакомпанія «Якутія».

В зазначений період ОСОБА_1 було нараховано (заробітну плату/відпускні та ін.) 5 875 354,45 російських рублів та виплачена сума 4 727 993,00 російських рубля. При виході на пенсію ОСОБА_1 була виплачена сума 1 859 262,00 російських рублів, яка складалась з одноразової виплати в розмірі ј середньомісячного заробітку за кожний відпрацьований рік (15 років безперервного стажу в цивільній авіації) в повітряному транспорті Якутії, компенсації за невикористані відпустки за період з 2003 по 2010 роки, заробітна плата за листопад 2010 року (9 робочих днів).

Крім того, з виписки по рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ «Сбербанк» вбачається, що на рахунку після його звільнення з АТ «Авіакомпанія «Якутія» були наявні кошти в сумі 1 439 123,39 російських рублів, які частково знімались з карткового рахунку і на день укладення договору купівлі-продажу квартири на рахунку були наявні кошти в сумі 252 204,85 російських рублів.

ОСОБА_3 не надала суду доказів, що вона мала достатньо коштів, які б могли бути використані для придбання квартири.

В той же час, враховуючи, що ОСОБА_1 мав достатню суму коштів для придбання квартири, кошти, отримані ним при звільненні отримані за його особисті заслуги (безперервний стаж роботи, не використані відпустки за періоди до укладення шлюбу), тому суд вважає, що отримані ОСОБА_1 кошти при звільненні є його особистими коштами в розумінні положень ч.3 ст.57 СК України.

А оскільки квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , тому суд приходить до висновку на підставі положень п.3 ч.1 ст.57 СК України, що квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю.

Суд не може прийняти до уваги пояснення ОСОБА_3 щодо її утримання спірної квартири, оскільки зазначені обставини не стосуються придбання квартири.

Також ОСОБА_3 посилалась на положення ч.2 ст.62 СК України, як на обгрунтування належності квартири на праві спільної сумісної власності.

Частина 2 статті 62 СК України визначає, якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте суд не може взяти до уваги посилання ОСОБА_3 на положення зазначеної статті, оскільки воно не стосується набуття права власності на квартиру, а позов про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна ОСОБА_3 не заявляла.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А тому повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі положень статті 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовити в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити в повному обсязі.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6 728,48 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02 жовтня 2020 року

Суддя: Н.Г.Притула