Дата документу 16.11.2020
Справа № 501/1857/20
16 листопада 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі
головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_1
відповідача: ОСОБА_2 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_2
предмет та підстави позову: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
учасники справи не з`явились
негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 17 червня 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно якої він просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3 .
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №2123, укладеного 16 грудня 2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з одного боку та позивачем відповідно належить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 66,3 кв. м.
У той же день до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності за №34671593 (індексний номер витягу 193288015).
Згідно довідки про склад осіб зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 виданої відділом реєстрації обліку осіб виконавчого: комітету - Чорноморської міської ради від 16 червня 2020 року №15-3556 до складу зареєстрованих осіб входить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Перешкод в користуванні жилим приміщенням ОСОБА_1 та інші члени сім`ї відповідачу не чинили.
Реєстрація ОСОБА_2 позбавляє ОСОБА_1 законної можливості вільно користуватися та розпоряджатися власним майном. В зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.
Відповідач відзиву (заперечень) на позов не надав.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач та його представник до суду не з`явилися, надали заяву, в якій наполягали на задоволенні позовних вимог, не заперечували проти прийняття заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач та його представник не заперечували проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №2123, укладеного 16 грудня 2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з одного боку, належить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 66,3 кв.м. (а.с.12-16).
До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності за №34671593 (а.с.17-18).
Згідно довідки про склад осіб зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 виданої відділом реєстрації обліку осіб виконавчого: комітету - Чорноморської міської ради від 16 червня 2020 року №15-3556 до складу зареєстрованих осіб входить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19).
V. Оцінка Суду.
А. Загальні принципи.
В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до статті 17 Закону України "Провиконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України").
Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності.
Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України").
Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.
1). Чи здійснювалось втручання "згідно із законом".
Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача законом" Суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексуУкраїни (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексуУкраїни кодексу України (далі ЖК).
Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі статті 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідач є колишнім членом сім`ї власника житла (позивача), а положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї.
Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
2) Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.
Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача "цілям", про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо "законної мети".
3). Чи було втручання "необхідним в демократичному суспільстві" (пропорційним).
Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
Отже, Суд при співставленні "балансу інтересів" враховує, що спірна квартира має статус користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК.
Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.
Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.
Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі, є членом сімї колишнього власника спірного нерухомого майна.
Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі.
При цьому, відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що відповідач не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача" є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві".
Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 206, 258-259, 263-265, 280-283 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року.
Суддя Іллічівського міського суду
Одеської області М.І.Петрюченко