Номер провадження 2/754/6395/20
Справа №754/5790/20
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Гергель В.А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва, 3-тя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2020 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва, 3-тя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою головуючого судді Таран Н.Г. від 04 червня 2020 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

31 серпня 2020 року Головуючим суддею Таран Н.Г. було заявлено самовідвід від розгляду справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 31 серпня 2020 року справу було визначено до розгляду судді Галась І.А. Підстава проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи - відвід (самовідвід).

Ухвалою від 02 вересня 2020 року справу прийнято до провадження судді Галась І.А. та призначено загальний порядок розгляду.

24 вересня 2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 просила: визнати незаконним та скасувати накази Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва № 123 від 07 червня 2018 року, № 127 від 12 червня 2018 року; визнати неправомірними дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва щодо внесення записів № 23 та № 24 до трудової книжки позивача; поновити мати - одиначку ОСОБА_1 на посаді лікаря - стоматолога - терапевта; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва моральну шкоду в розмірі 1257120 гривень.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2017 р. по справі 754/9059/16 частково задоволено її позов про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, а саме: визнанні незаконними та скасовані накази директора КНП КДЦ Деснянського м. Києва ОСОБА_3 про накладення на неї дисциплінарних стягнень, директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва про звільнення з роботи, поновлено на роботі на посаді лікаря-стоматолога терапевта відділення терапевтичної стоматології філії №3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва на її користь з КНП КДЦ Деснянського районну м. Києва стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 53136,60 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. В частині поновлення на роботі допущене негайне виконання.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2017 р. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Деснянським районним судом м. Києва від 04.04.2018р. винесено рішення по цивільній справі 754/14783/17, яким позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання неправомірними дії КНП КДЦ Деснянського району м. Києва щодо невиконання рішення суду 754/9059/16-ц від 28.08.2017 р., визнати незаконними та скасувати накази КНП КДЦ Деснянського району м. Києва, стягнення з КНП КДЦ Деснянського району м. Києва середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 222 від 07 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - стоматолога - терапевта філії № 3 Комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря - стоматолога - терапевта філії № 3 Комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18990 гривень 40 копійок та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В задоволенні інших вимог позову було відмовлено.

Вищевказане рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягало негайному виконанню.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року рішення Деснянського районного суду було змінено в частині назви посади позивача та зменшено розмір моральної шкоди до 10 000 гривень.

Постановою Верховного суду від 29 жовтня 2018 року постанова Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року була залишена без змін.

В порушення вимог діючого законодавства України і рішення суду, позивач не була поновлено на роботі, за жодним з рішень. Даний факт підтверджено Постановою Верховного суду від 14 серпня 2019 року в цивільній справі № 754/4508/18.

Відповідач свідомо не виконує рішення суду, не допускає її до роботи.

Так, 07 червня 2018 року на виконання не вказаного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року був виданий наказ № 123 про поновлення на роботі ОСОБА_1 . Позивач зазначає що даний наказ є сфальшованим, оскільки наказ виданий в день розгляду Апеляційним судом міста Києва апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року. Розгляд справи Апеляційним судом міста Києва відбувався 07.06.2018 року та тривав з 11 годин 14 хвилин до 12 години 08 хвилин. В той час як Наказ № 123 містить посилання на прийняту Апеляційним судом міста Києва постанову від 07.06.2018 року. З цих же підстав позивач зазначає про фальшуванням відповідачем Акту про її відмову ознайомитись з наказом про поновлення на роботі від 07.06.2018 року. Як наголошує позивач, 07.06.2018 року вона перебувала в Апеляційному суді міста Києва, де відбувався розгляд справи про її поновлення на роботі.

Позивач зазначає про неправомірність дій відповідача також і щодо складання актів, № 1, № 2, № 3, № 4 про її відсутність на робочому місці. В тому числі позивач наголошує на тому, що Акт № 1 про її відсутність на робочому місці був складний о 11-45 годин, саме під час розгляду справи Апеляційним судом міста Києва. Та відповідно незаконність винесення наказу № 127 від 12 червня 2018 року про її звільнення.

Постановою Верховного суду від 14 серпня 2019 року в цивільній справі № 754/4508/18 було встановлено,що фактичного допущення ОСОБА_1 до роботи не відбулось. Також боржником не було виконано вимоги пункту 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, про ознайомлення ОСОБА_1 під розписку в особистій картці із записом.

Додатково позивач зазначила про факт порушення порядку нумерування наказів, оскільки скасований судовим рішенням наказ про її звільнення від 31 жовтня 2017 року мав № 216 в той час як новий наказ про звільнення від 12 червня 2018 року має № 127.

Відповідно до поштового конверта, невідповідний рішенню суду наказ № 123 від 07.06.2018 р. був направлений ОСОБА_1 о 17:34 годин 07.06.2018 року.

Все викладене є порушенням норм трудового законодавства України. Позивач наголошує, що дії відповідача щодо невиконання судових рішень є знущанням над нею, як одинокою матір`ю та громадянкою України, яка має право на працю.

Просить суд, звернути увагу, що не зважаючи навіть на відкрите кримінальне провадження проти ОСОБА_3 від 27.09.2017 р. Деснянським УП ГУ НП м. Києва, по поданню державної виконавчої служби від 15.09.2017 р., по притягненню директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду щодо негайного поновлення матері-одиначки 2-х дітей, у тому числі малолітнього на посаді стоматолога терапевта відділення терапевтичної стоматології філії 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва, ОСОБА_3 досі не виконав.

ОСОБА_3 , використовуючи посаду директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва були порушенні норми чинного законодавства України.

Навмисне порушення ОСОБА_3 її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації її життя. Страждають і діти позивача, і її важкохворий батько-інвалід 2 групи, довічно, бувший майже 20 років депутатом і ніколи й гадки не мавший, що на старості не зможе розраховувати на допомогу позивача, а буде змушений утримувати та допомагати позивачу та її дітям, оскільки незаконні догани та її звільнення протягом червня 2016 року та розповсюдження ОСОБА_3 завідомо наклепницької інформації про неї як людину, матір та фахівця - перетворили позивача на інваліда.

ОСОБА_3 19.07.2016 р. організував на позивача розбійний напад своєю колишньою коханкою ОСОБА_4 (до речі незаконно працюючою лікарем, як немаюча сертифікату спеціалізації) з помсти за привід до підпільного стоматологічного відділення депутатів ВРУ та Київської міської Ради, на яких ОСОБА_3 двічі наказав викликати наряд поліції, а лікарів з пацієнтами, щоб не зловили за незаконним протезуванням, імплантуванням, лікуванням дітей простроченими матеріалами, медикаментами, тощо позапирали у кабінетах. ОСОБА_4 , маюча вагу понад 200 кг. при рості 150 см, проти її 65 кг. при рості 170 см., забивала позивача у холі підпільного стоматологічного відділення.

З закритою черепною мозковою травмою, струсом мозку, тощо позивач була госпіталізована бригадою швидкої медичної допомоги. 15 діб неврологічного стаціонарна КМКЛ11. Понад 21 доби втрати працездатності. Відкрито кримінальне провадження. А 15.09.17, після чергового судового засідання, справа 754/3942/17/за позовом проти КНП КДЦ Деснянського р-ну. м. Києва за розповсюдження завідомо поклепницької інформації про неї та її дітей, ОСОБА_3 , у 10-ти метрах від Деснянського районного суду м. Києва, особисто забив її ногами з донькою ОСОБА_5 , якій ОСОБА_6 придбала псевдоним ОСОБА_7 , думаючі що прикриє босяцько гопничеські здібності. Перехожими була викликана поліція і її без свідомості, бригадою швидкої медичної допомоги було доставлено до БШМД. Закрита черепна мозкова травма, струс мозку, переломи усіх кісток носу, тріщини Гайморової та Фронтальної Пазух, численні гематоми та садини, тощо. Відслонення сітчатки ока. Відкрито кримінальне провадження. Позивач пройшла і державну, і приватну СМЄ. ОСОБА_3 так був впевнений, що вб`є її, щоб не виконувати рішення суду щодо негайного поновлення її, що 07.09.2017 р. подавши апеляцію, не сплатив судовий збір. Апеляція майже 14 днів знаходилася у Деснянському судді. Апеляційним судом була винесена ухвала протягом 5 днів КНП КДЦ надати докази сплати судового збору. ОСОБА_3 відмовлявся отримати від листоноша ухвалу і домовився, щоб пошта не надсилала повідомлення про це у Апеляційний суд м. Києва. Після особистого прийому Головою Апарату Апеляційного суду м. Києва та моїх звернень до КМДА, та ДРДА зобов`язати ОСОБА_3 відреагувати на ухвалу суду він майже 20.10.2017 р. сплатив судовий збір. Рішення Деснянського районного суду м. Києва було залишено без змін. ОСОБА_3 не тільки не виконує рішення про негайне поновлення, але не сплатив позивачу ні копійки.

Протиправна поведінка ОСОБА_3 призвела до душевних страждань не тільки позивача, але її дітей, її важкохворого батька, інваліда 2-групи , довічно.

Замість радісного життя позивач вимушена існувати у пеклі страждань, переживань та звертатись до суду за захистом.

Користуючись своїм правом відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник зазначив про безпідставність заявлених позивачем вимог з огляду на наступне.

Наказ від 07 червня 2018 року № 123 був виданий на виконання рішення Деснянського районного суду міста Києві від 04.04.2018 року, зміненого Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року. У зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_1 ознайомитись з наказом та отримати примірник, його копія була направлена позивачу засобами поштового зв`язку, рекомендованим листом. Позивач не з`являлась на роботі, у зв`язку з чим було складено відповідні Акти від 07.06.2018 року, 08.06.2018 року, 11.06.2018 року, 12.06.2018 року. За встановленими фактами відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача та видано наказ № 127 від 12 червня 2018 року з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України. Розрахунок при звільненні з позивачем було проведено в повному обсязі. Представником відповідача зауважив, що позивачу не створювалось жодних перешкод в доступі до робочого місця.

01 липня 2020 року представником відповідача подано заяву про застосування до заявлених позивачем вимог наслідків пропуску строку позовної давності.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.

Представник відповідача - Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» протягом судового розгляду вимоги позову не визнав, проти їх задоволення заперечував. До судового засідання 11 грудня 2020 року не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Листом Верховного Суду України від 25.01.2006 року № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи тривалий розгляд справи, а також те, що представнику відповідача неодноразово надавалась можливість надати докази, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Згідно положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2000 року ОСОБА_1 була зарахована на посаду лікаря-стоматолога медичної амбулаторії Поліклініки № 2 смт Биківня Ватутінського району м. Києва.

Поліклініка № 2 Ватутінського району м. Києва 22 жовтня 2001 року перейменована у Поліклініку № 4 ТМО Деснянського району м. Києва.

Позивача 04 травня 2005 року переведено на посаду лікаря - стоматолога - терапевта вказаної поліклініки.

ОСОБА_1 31 жовтня 2013 року звільнено у зв`язку з переведенням у КНП «Консультативно-діагностичний центр».

Відповідно до заяви від 01.11.2013 року ОСОБА_1 просить Директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва ОСОБА_3 прийняти її на посаду лікаря - стоматолога - терапевта у поліклініку № 3, зазначаючи, що вона є одинокою матір`ю двох неповнолітніх дітей. Дана заява міститься в матеріалах особової справи позивача ОСОБА_1 .

Термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо. Необхідно підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Отже, твердження представника відповідача про необхідність встановлення статусу «одинока мати» для позивача в кожному з судових рішень про її поновлення на роботі в Комунальному некомерційному підприємстві «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва є безпідставним.

Позивача ОСОБА_1 наказом № 1-К від 01 листопада 2013 року прийнято за переведенням з Поліклініки № З Деснянського району м. Києва на ставку лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № З КНП «Консультативно-діагностичний центр».

Наказом КНП «Консультативно-діагностичний центр» від 29 червня 2016 року № 155-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 30 червня 2016 року за підставою, передбаченою пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2017 р. - позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва, треті особи: заступник директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_8, директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково. Визнано незаконними та скасовано накази директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_3 № 126 від 06.06.2016 року та № 150 від 23.06.2016 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у вигляді догани Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_8 № 155-к від 29.06.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-стоматолога-терапевта відділення терапевтичної стоматології філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва згідно п.3 ст.40 КЗпП України Поновлено ОСОБА_1 на лікаря-стоматолога-терапевта відділення терапевтичної стоматології філії № 3 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 53136,60 грн. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10.000 грн. В задоволенні інших вимог - відмовлено. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва судовий збір на користь держави в розмірі 3840 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2017 р. апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року залишено без змін.

На виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2017 р., яке набрало законної сили 31.10.2017 р., відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2017 р. наказом директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_3 від 31.10.2017 р. №216, наказано:

1) ОСОБА_1 , звільнену 30.06.2016 р. з посади лікаря-стоматолога-терапевта філії №3 комунального підприємства КНДЦ Деснянського району м. Києва, за підставою, передбаченою п.3 ст. 40 КЗпП України, поновлено на посаді лікаря-стоматолога-терапевта філії №3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва з 01.07.2016 р.;

2) Визначено лікарю-стоматологу-терапевту філії №3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва робоче місце, яке розташоване за адресою вул. Матеюка, 3 м. Київ, стоматологічний кабінет №417;

3) начальнику відділу кадрів ОСОБА_11:

3.1 направити примірник цього наказу на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 цінним листом з описом та повідомленням про вручення;

3.2. внести відповідні зміни до записів у трудовій книжки ОСОБА_1 , у зв`язку з виданням цього наказу

4) завідуючому стоматологічним відділенням філії №3 ОСОБА_9 :

4.1. у разі відсутності ОСОБА_1 з 01.11.2017 р. на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин - скласти Акт про відсутність працівника н роботі у встановленому чинним законодавством порядку по кожному випадку відсутності.

Судом встановлено, що наказ директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_3 від 31.10.2017 р. № 216 позивачу ОСОБА_1 було направлено 01.11.2017 р. о 16:10 год. та отримано позивачем 06.11.2017 р. о 16:05 год., що також підтверджується копіює конвертом та роздруківкою з офіційного сайту «Укрпошта» про вручення поштового відправлення.

З копії заяви вбачається, що 07.112017 р. позивачем було написано заяву про надання щорічної основної відпустки за 2017 рік з 08.11.2017 р. протягом 31 календарних днів та надання матеріальної допомоги, у зв`язку з відпусткою, а також матеріальної допомоги на підставі ст. 185 КЗпП України за 2016-2017 роки.

Наказом директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва від 07.11.2016 р. № 222 у зв`язку з відсутністю лікаря-стоматолога-терапевта філії №3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_1 на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, що підтверджується складеними актами відсутності на робочому місці від 01.11.2017 р., 02.11.2017 р., 03.11.2017 р. 06.11.2017 р., 07.11.2017 р., керуючись положеннями Статуту підприємства та чинного трудового законодавства наказано:

1) звільнити з 07.11.2017 р. ОСОБА_1 з посади лікаря-стоматолога-терапевта філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва за підставою, передбаченою п.4 ст. 40 КЗпП України - прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

2) начальнику відділу кадрів ОСОБА_11:

2.1. за відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, направити примірник цього наказу на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 цінним листом з описом та повідомленням про вручення;

2.2. внести відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 , у зв`язку з виданням цього наказу та видати трудову книжку ОСОБА_1 в порядку визначеному чинним законодавством;

2.3. обрахувати кількість днів невикористаної відпустки та надати бухгалтерській службі підприємства для проведення остаточного розрахунку ОСОБА_1 , у зв`язку з її звільненням.

3) головному бухгалтеру ОСОБА_10 :

3.1. нарахувати та виплатити, за наявності правових підстав та в порядку визначеному чинним законодавством, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , у зв`язку з її звільненням.

Деснянським районним судом м. Києва від 04.04.2018р. винесено рішення по цивільній справі 754/14783/17, яким позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання неправомірними дії КНП КДЦ Деснянського району м. Києва щодо невиконання рішення суду 754/9059/16-ц від 28.08.2017 р., визнати незаконними та скасувати накази КНП КДЦ Деснянського району м. Києва, стягнення з КНП КДЦ Деснянського району м. Києва середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 222 від 07 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - стоматолога - терапевта філії № 3 Комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря - стоматолога - терапевта філії № 3 Комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18990 гривень 40 копійок та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В задоволенні інших вимог позову було відмовлено.

Вищевказане рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягало негайному виконанню.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року рішення Деснянського районного суду було змінено в частині назви посади позивача та зменшено розмір моральної шкоди до 10 000 гривень.

Постановою Верховного суду від 29 жовтня 2018 року постанова Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року була залишена без змін.

На виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2018 р., яке набрало законної сили 07.06.2018 р., відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 р. наказом директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_3 від 07 червня 2018 р. № 123, наказано:

1) ОСОБА_1 , звільнену 07.11.2017 р. з посади лікаря-стоматолога-терапевта філії №3 комунального підприємства КНДЦ Деснянського району м. Києва, за підставою, передбаченою п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлено на посаді лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва з 07.11.2017 р.;

2) Визначено ОСОБА_1 робоче місце лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва, яке розташоване за адресою вул. Матеюка, 3 м. Київ, стоматологічний кабінет № 417;

3) начальнику відділу кадрів ОСОБА_11:

3.1 У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 залишити свій власноручний підпис за отримання примірнику цього наказу - направити примірник наказу про поновлення на роботі за адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 цінним листом з описом та повідомленням про вручення;

4) завідуючому стоматологічним відділенням філії № 3 ОСОБА_9 :

4.1. у разі відсутності ОСОБА_1 з 08.06.2018 р. на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин - скласти Акт про відсутність працівника на роботі у встановленому чинним законодавством порядку по кожному випадку відсутності.

В частині вимог позову про скасування наказу № 123 від 07 червня 2018 року суд зазначає наступне.

Відповідно до тексту наказу, останній виданий директором Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-Діагностичний Центр» Деснянського району м. Києва ОСОБА_3 «на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2018 р., яке набрало законної сили 07.06.2018 р., відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 р.». Одночасно суд зазначає, що твердження позивача про відсутність зазначення інформації на виконання якого рішення суду був виданий даний наказ знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та не були спростовані стороною відповідача.

Щодо питання внесення до наказу (п. 3, 3.1) інформації про відмову позивача в отриманні примірника цього наказу представником відповідача пояснені надані не були.

Також, протягом судового розгляду представником відповідача не було надано суду інформації про нумерування на реєстрацію наказів у відповідному журналі.

В той час, як порядок ведення кадрового діловодства регулюється нормативно-правовими актами з питань трудового законодавства, постановами Кабінету міністрів України тощо, а також внутрішніми розпорядчими документами підприємства (колективним договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку, інструкцією з діловодства та ін.). Накази з особового складу - одна з основних складових кадрового документообігу будь-якого підприємства. Вони є не лише розпорядчими документами, а і документами первинного обліку. Вони фіксують факт оформлення (припинення) трудових відносин та є підставою для нарахування заробітної плати, тому їх потрібно оформляти в суворій відповідності з вимогами чинного законодавства. В даній статті ми зупинимося на правилах оформлення саме цієї складової кадрового документообігу.

Накази з особового складу (накази з кадрових питань, кадрові накази) - це група наказів стосовно кадрових аспектів роботи підприємства. Кадрові накази мають певні особливості. Їх видають, реєструють, формують у справи та зберігають окремо від наказів з основної діяльності та з адміністративно-господарських питань. До наказів з особового складу належать накази: про прийняття на роботу (призначення на посаду); переведення (переміщення) на іншу роботу (посаду); звільнення (припинення трудового договору); суміщення посад (професій), тимчасове виконання обов`язків відсутнього працівника; зміни особистих даних працівника (прізвища тощо); надання відпусток; відрядження; заохочення (преміювання); накладення дисциплінарного стягнення; матеріальну допомогу.

Нумерація наказів з особового складу немає чітко встановлених законодавством норм. Кожен має право встановлювати власну нумерацію наказів. Але при цьому повинна дотримуватись одна умова: цілісність ряду нумерації. Особливості нумерації (індексації) наказів з особового складу визначаються інструкцією з діловодства, затвердженою на підприємстві, яка регламентує, зокрема, порядок реєстрації і присвоєння номерів (індексів) наказам.

Як відомо, складовим елементом реєстраційного індексу службового документа в журналі чи іншій реєстраційні формі (картотеці, базі даних тощо) є порядковий номер у межах одного діловодного року. Тобто, починаючи з першого робочого дня нового року запис у кожній реєстраційній формі, зокрема журналі (книзі), починайте з номера 1.

За рішенням підприємства, до складу номеру (реєстраційного індексу) документа, окрім порядкового номеру, для різних за змістом кадрових наказів можна включати умовні буквені позначення, оформляючи їх через дефіс.

Для нумерації окремих груп наказів з особового складу можна використовувати такі умовні буквені позначення: К (кадри), ВК (відділ кадрів), П (персонал), Ш (штат) - прийняття на роботу, переведення (переміщення) на іншу роботу (посаду), звільнення з роботи, суміщення посад, тимчасове виконання обов`язків відсутнього працівника, зміни особистих даних працівника тощо. Нумерація наказів має бути суцільною.

Оскільки наведені в статті групи кадрових наказів мають різні строки зберігання, їх необхідно зберігати окремо, а для реєстрації застосовувати різні журнали (книги) реєстрації.

Відповідно до ст.16 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мін`юсту України від 12.04.12р. №578/5, накази з кадрових питань поділено на дві категорії: довготривалого строку зберігання - 75 років та тимчасового строку зберігання - 5 років.

Для систематизації наказів з особового складу на підприємстві мають вестися відповідні журнали (книги) реєстрації кадрових наказів. Але оформлення журналів має бути дотримане: листи пронумеровані, журнал прошнурований, завірений підписом директора та скріплений печаткою підприємства. Відповідно до Листа Мінпраці «Про реєстрацію наказів щодо особового складу» від 19.10.05р. №09-487, книга реєстрації наказів повинна бути пронумерована, прошнурована, скріплена підписом керівника та печаткою підприємства. Книга реєстрації наказів є документом суворої звітності. Вона ведеться працівником кадрової служби, який готує і веде облік наказів з особового складу. Вилучення аркушів з книги не допускається. Записи в книзі повинні відповідати наявності наказів. Заповнення граф необхідно робити коротко відповідно до змісту наказу.

Одночасно, виявлені недоліки наказу № 123 від 07 червня 2018 року є дають підстави вважати, що він порушує права позивача та підлягає скасуванню.

Відповідно до квитанції ПАТ «Укрпошта», наказ № 123 від 07.06.2018 р. був направлений ОСОБА_1 о 17:34 годин 07.06.2018 року.

Акт № 1 від 07 червня 2018 року був складений комісією КНП КДЦ Деснянського району м. Києва до винесення наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва. Про це свідчить його текст, в якому зазначено, що «на момент перевірки об 11-45 годин» ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. Однак станом на 11-45 годин 07 червня 2018 року тривав Апеляційний розгляд справи. А наказ № 123 від 07 червня 2018 року був виданий саме на підставі Постанови Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року.

Акт № 2 від 08 червня 2018 року був складений комісією КНП КДЦ Деснянського району м. Києва про відсутність лікаря-стоматолога-терапевта ОСОБА_1 на робочому місці протягом робочого дня. Час перевірки - 18-30 годин.

Акт № 3 від 11 червня 2018 року був складений комісією КНП КДЦ Деснянського району м. Києва про відсутність лікаря-стоматолога-терапевта ОСОБА_1 на робочому місці протягом робочого дня. Час перевірки - 12-30 годин.

Акт № 4 від 12 червня 2018 року був складений комісією КНП КДЦ Деснянського району м. Києва про відсутність лікаря-стоматолога-терапевта ОСОБА_1 на робочому місці протягом робочого дня. Час перевірки -16-00 годин.

Наказом директора КНП КДЦ Деснянського району м. Києва від 12 червня 2018 р. № 127 у зв`язку з відсутністю лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії №3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва ОСОБА_1 на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, що підтверджується складеними актами відсутності на робочому місці від 07.06.2018 р., 08.06.2018 р., 11.06.2018 р. 12.06.2018 р., керуючись положеннями Статуту підприємства та чинного трудового законодавства наказано:

1) звільнити з 13.06.2018 р. ОСОБА_1 з посади лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва за підставою, передбаченою п.4 ст. 40 КЗпП України - прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

2) начальнику відділу кадрів ОСОБА_11:

2.1. за відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, направити примірник цього наказу на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 цінним листом з описом та повідомленням про вручення;

2.2. внести відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 , у зв`язку з виданням цього наказу та видати трудову книжку ОСОБА_1 в порядку визначеному чинним законодавством;

2.3. обрахувати кількість днів невикористаної відпустки та надати бухгалтерській службі підприємства для проведення остаточного розрахунку ОСОБА_1 , у зв`язку з її звільненням.

3) головному бухгалтеру ОСОБА_10 :

3.1. нарахувати та виплатити, за наявності правових підстав та в порядку визначеному чинним законодавством, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , у зв`язку з її звільненням.

Відповідно до квитанції ПАТ «Укрпошта», наказ № 127 від 12.06.2018 р. був направлений ОСОБА_1 о 15:50 годин 15.06.2018 року.

Питання виконання даного судового рішення було предметом судового розгляду в межах цивільної справи № 754/4508/18. Постановою Верховного суду від 14 серпня 2019 року в цивільній справі № 754/4508/18 було встановлено що Деснянським районним судом міста Києва 19 червня 2018 року видано виконавчий лист № 754/14783/17, зокрема, про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр».

Державним виконавцем 21 червня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56645395 щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа № 754/14783/17.

Під час виконавчого провадження державним виконавцем 25 червня 2018 року складено акт, відповідно до якого КНП «Консультативно-діагностичний центр» надало завірену належним чином копію наказу від 07 червня 2018 року № 123 про поновлення на роботі ОСОБА_1 . Примірник наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 07 червня 2018 року № 123 відправлено поштою на адресу останньої.

Відповідно до наказу КНП «Консультативно-діагностичний центр» від 07 червня 2018 року № 123 ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря стоматолога-терапевта філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» з 07 листопада 2017 року. Визначено робоче місце лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр», яке розташоване у стоматологічному кабінеті № 417 на вул. Матеюка, 3 у м. Києві.

У наказі КНП «Консультативно-діагностичний центр» від 07 червня 2018 року № 123 зазначено, що у разі відсутності ОСОБА_1 з 08 червня 2018 року на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин - скласти акт про відсутність працівника на роботі у встановленому чинним законодавством порядку по кожному випадку відсутності.

Наказом КНП «Консультативно-діагностичний центр» від 12 червня 2018 року № 124 ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» у зв`язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, що підтверджується складеними актами відсутності від 07 червня 2018 року, від 08 червня 2018 року, від 11 червня 2018 року.

Державним виконавцем 09 липня 2018 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, відкритого по справі № 754/14783/17 про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр».

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 754/9059/16-ц скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2018 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 54600593. Апеляційний суд міста Києва відмовив у задоволенні вищевказаної скарги з тих підставі, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі КНП «Консультативно-діагностичний центр» у якості заінтересованої особи, як учасника виконавчого провадження, припустився порушень його прав та інтересів, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням процесуального права.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києві від 17 жовтня 2018 року у справі № 754/14783/17, яка набрала законної сили, визнано неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління у м. Києві Черухи О. М. по виконавчому провадженню № 56645395 при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 09 липня 2018 року та скасовано вказану постанову.

Під час розгляду справи № 754/14783/17 Верховним судом встановлено, що фактичного допущення ОСОБА_1 до роботи не відбулось. Також боржником не було виконано вимоги пункту 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників,затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, про ознайомлення ОСОБА_1 під розписку в особистій картці із записом.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті1,3 Конституції України).

Відповідно до ст. 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість виконання рішення суду гарантується встановленням відповідальності за його невиконання. Кримінальна відповідальність передбачена у ст. 382 КК: умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню - карається штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням, волі на строк до трьох років.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина.

Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини,Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України.

Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

П. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя "Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати.

Конституція це акт прямої дії. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Згідно із ст. 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У частині другій статті 8 Конституції України, встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист свого права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно п.п.22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Як роз`яснено в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

На підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом).

Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Невихід на роботу, у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Така правова позиці висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 вересня 2017 року у справі 6-1412цс17.

Суд приходить до висновку, що директором ОСОБА_3 було порушеного вимоги чинного законодавства України в частині звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП КДЦ Деснянського району м. Києва за підставою, передбаченою п.4 ст. 40 КЗпП України - прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, оскільки стороною відповідача не доведено факт, ознайомлення позивача з наказом про її поновлення на роботі.

На підставі викладеного суд вважає обґрунтованою вимогу позивачки про поновлення на роботі та приходить до висновку до задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу № 127 від 12.06.2018 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - стоматолога - терапевта стоматологічного відділення філії № 3 Комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва. Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря - стоматолога - терапевта відділення терапевтичної стоматології філії № 3 Комунального підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва.

Якщо після виконання роботодавцем рішення про поновлення працівника на роботі (тобто після видання відповідного наказу) працівник фактично не приступив до роботи з вини роботодавця, а саме роботодавець несвоєчасно ознайомив працівника з наказом, не забезпечив робочим місцем, працівник має право вимагати виплатити йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати.

Якщо роботодавець відмовляється добровільно виконати вимогу працівника, останній має право звернутися з відповідною заявою до комісії по трудових спорах (якщо така створена на підприємстві) або безпосередньо до суду.

Відповідно до положень частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст.235 КЗпП України, та п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише, коли звільнення буде визнано незаконним.

За змістом статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду від 28.08.2017 р. у справі 754/9059/16 встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача становить 182,60 грн.

Зважаючи на те, що тривалість вимушеного прогулу позивача становить 52 робочих днів (з 01.10.2020 р. до 11.12.2020 р.), розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, згідно формули обчислення середньої заробітної плати, виплата за час вимушеного прогулу буде становити 9495 гривень 20 копійок, а саме: 52 робочих дня х 182,60 грн. середньоденна заробітна плата = 9495,20 грн.

Визначаючи даний період суд виходить з наступного.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року було частково задоволено заяву ОСОБА_1 в порядку виконання рішення суду відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання неправомірними дії КНП КДЦ Деснянського району м. Києва щодо невиконання рішення суду 754/9059/16-ц від 28.08.2017 р., визнати незаконними та скасувати накази КНП КДЦ Деснянського району м. Києва, стягнення з КНП КДЦ Деснянського району м. Києва середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток в розмірі 87830 гривень.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року було змінено та зменшено середній заробіток до 79065,80 гривень.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року було частково задоволено заяву ОСОБА_1 в порядку виконання рішення суду відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про визнання неправомірними дії КНП КДЦ Деснянського району м. Києва щодо невиконання рішення суду 754/9059/16-ц від 28.08.2017 р., визнати незаконними та скасувати накази КНП КДЦ Деснянського району м. Києва, стягнення з КНП КДЦ Деснянського району м. Києва середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток в розмірі 26842 гривні 20 копійок.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2020 року по 11 грудня 2020 року в розмірі 9495 гривень 20 копійок.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 7 цієї статті встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, тому відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення.

Це зазначено і в правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435 цс15, відповідно якої за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд задовольняє її частково, виходячи с наступного.

Згідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( втому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно приписів ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд наголошує, що будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Відповідно до вимог ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або повноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення того законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За роз`ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Зважаючи на те, що позивач була звільнена з роботи з порушенням встановленого законом порядку тричі та протягом п`яти років не був допущений до роботи, приймаючи до уваги, що вказане порушення її законних прав призвело до моральних страждань, суд вважає, що такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи душевних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконною дією або бездіяльністю інших осіб.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності, і визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2017 р. у справі №754/9059/16-ц стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2018р. по цивільній справі № 754/14783/17, стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року рішення Деснянського районного суду було змінено та зменшено розмір моральної шкоди до 10 000 гривень.

Відповідно до п. 34 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції, ст.14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За ст.124 ч.5 Конституції України, ст.14 ч.1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, зокрема, ст. 382 КК України передбачена кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду.

У випадку невиконання рішення суду добровільно, воно підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Завершальною стадією судового провадження на підставі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавче провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1,2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги, а саме п. 4, п.8 є недоведеними, належним чином не обґрунтованими, а як наслідок не підлягають задоволенню.

Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткову доведеність обставин позову, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд не знайшов підстав для застосування до вимог позову наслідків пропуску строку позовної давності, виходячи з наступного.

Стаття 233 КЗпПУ визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Однак це конституційне право громадянина не може пов`язуватись лише з певною формою трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його волевиявлення.

Враховуючи викладене та виходячи зі змісту частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) обов`язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов`язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації.

Позивач була звільнена з роботи з порушенням встановленого законом порядку, (дані факти встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили).

Два рішення Деснянського районного суду міста Києва про поновлення ОСОБА_1 на роботі не були виконані відповідачем (дані факти встановлені постановою Верховного суду від 14 серпня 2019 року в цивільній справі № 754/4508/18)

Зважаючи на обов`язковість судових рішень відсутні підстави вважати, що позивач отримала ефективний захист свого право на працю.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У статті 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Оскільки при зверненні до суду позивач ОСОБА_1 не сплачувала судового збору, як особа, яка звільнена від його сплати, тому його слід стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 274, 279, 280, 281, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 21, 40, 235, 236, 237, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 23, 277 Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод , Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348), Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва, 3-тя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 127 від 12 червня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря - стоматолога - терапевта стоматологічного відділення філії № 3 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва.

Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря - стоматолога - терапевта відділення терапевтичної стоматології філії № 3 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району міста Києва.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9495 гривень 20 копійок та моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь держави судовий збір в розмірі 2102 гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 12.01.2021 року.

Суддя