ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8178/20 Справа № 182/4202/20 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони:

заявник: ОСОБА_1

боржник: ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року, яка постановлена суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, на її користь у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно з моменту звернення до суду з цією заявою.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому, скаржник зазначає, що відсутність в заяві відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника не є підставою для відмови у видачі судового наказу. Зазначає, що у її заяві про видачу судового наказу були вказані номер і серія паспорту боржника ОСОБА_2 , а також зазначено, що їй невідома інформація щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків і без запиту суду вона не мала можливості отримати потрібний доказ, у зв`язку з чим просила суд витребувати копію карти фізичної особи-платника податків ОСОБА_2 з об`єднаної Державної податкової інспекції м.Нікополя. Зазначила, що суд першої інстанції, відмовивши їй у видачі судового наказу позбавив її можливості реалізувати право на стягнення аліментів у безспірному порядку, що свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, обмеження її права у доступі до суду.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у видачі судового наказу виходив з того, що ОСОБА_1 в заяві не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника (для фізичних осіб), що суперечить пункту 2 частини 2 статті 163 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Так, п. 4 ч. 1ст. 161 ЦПК України передбачено можливість видачі судового наказу за вимогою про стягнення аліментів у відповідній частині від заробітку боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку.

При цьому, як передбачено вимогами ч.2 ст.182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, незалежно від способу стягнення аліментів, розмір присуджених до сплати аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, дане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання, мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, на її користь у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно з моменту звернення до суду з цією заявою.

Тобто, ОСОБА_1 просила суд стягнути з боржника аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, що, у свою чергу, відповідає вимогам п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

Пунктом 2 частини 2 статті 163 ЦПК України встановлено, що в заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

З поданої ОСОБА_1 заяви про видачу судового наказу вбачається, що вона просила суд витребувати з об`єднаної Державної податкової інспекції м.Нікополя копію карти фізичної особи-платника податків ОСОБА_2 , оскільки без запиту суду вона не має можливості отримати потрібний доказ (а.с.2).

Я зазначалось вище нормами пункту 2 частини 2 статті 163 ЦПК України не визначено обов`язкове зазначення в заяві про видачу судового наказу реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника (для фізичних осіб), а вказано - за його наявності або номер і серію паспорта боржника (для фізичних осіб - громадян України).

В заяві про видачу судового наказу ОСОБА_1 зазначила номер та серію паспорта боржника ОСОБА_2 - НОМЕР_1 , виданий 25 липня 2001 року Нікопольським РВУМВС України в Дніпропетровській області (а.с.1).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст.129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, досліджені судом докази та норми процесуального права, що регулюють вказані правовідносини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, тому приймаються до уваги апеляційним судом та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався принципу верховенства права та занадто формально поставився до визначених статтею163 ЦПК України вимог, щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до п.4 ч.1ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду не відповідає вимогам процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання, згідно вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року скасувати.

Цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, на її користь у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно з моменту звернення до суду з цією заявою, направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді