Номер справи 243/1042/20
Номер провадження 2/243/980/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» лютого 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кобець О.М.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду №19 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на підставі Державного акту, серія І-ДН №106383 виданого 19 серпня 1998 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2012 га для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час він не може присвоїти земельній ділянці кадастровий номер, оскільки ним втрачений оригінал Державного акту, а з 01 січня 2013 року відділи Держкомзему позбавлені можливості видавати чи відновлювати Державні акти. Крім того цей Державний акт має помилку, а саме: в ньому зазначено два цільових призначення цієї земельної ділянки, що є порушенням норм земельного законодавства, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Просить суд, визнати за ним, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку, площею 0,2012 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Фальченко І.В., який діє на підставі Договору на надання правової допомоги від 03 лютого 2020 року, до судового засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 18 лютого 2020 року до суду надав Заяву, в яких просив суд розглянути справу без його участі, та задовольнити позовні вимоги..

Представник відповідача Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області в судового засідання не з`явився. 19 лютого 2020 року від представника Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області Сухорукова В.Г., який діє на підставі Довіреності № 66/03-26-1 від 08 січня 2020 року, до суду надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу у його відсутності.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправна позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 ч.1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України передбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено копією Державного акту на право приватної власності на землю, серія І-ДН № 106383, виданого 19 серпня 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №178, ОСОБА_2 на підставі Рішення Малинівської сільської ради народних депутатів від 21 травня 1997 року, передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,2012 га в межах згідно з планом, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

З Рішення Малинівської сільської ради Слов`янського району Донецької області № 7/1-12 від 04 листопада 2015 року, вбачається, що вулицю «Леніна» в с. Малинівка Слов`янського району Донецької області перейменовано у вулицю «Центральна».

Рішенням ВР 019 від 18 грудня 2019 року, про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, ОСОБА_2 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав, що електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа, а також документи не відповідають ст. 24 п. 6-3 Закону України «Про Державний земельний кадастр», невідповідність розробленої технічної документації державному акту серія І-ДН № 106383, в якому зазначено два цільових призначення на передану площу 0,2012 га (а.с. 6).

На вимогу Рішення № РВ -019 від 18 грудня 2019 року про відмову у внесенні відомостей до державного земельного кадастру, Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , на замовлення ОСОБА_2 , було виконана Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , в якій зазначено, що даною документацією передбачається встановити межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2012 га, для реєстрації ділянки в базі даних автоматизованої системи державного земельного кадастру (а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Захист прав громадян та юридичних осіб на нерухоме майно, здійснюється відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, шляхом визнання прав.

Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Захист прав громадян та юридичних осіб на нерухоме майно земельну ділянку здійснюється ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав.

Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Отже, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, якщо неможливо одержати у відповідних органах дублікат документу, що засвідчує право власності особи на річ.

Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати право установчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до частини 1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність.

Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27 вересня 2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,2012 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він володіє, користується, розпоряджається нею на власний розсуд.

На теперішній час у позивача є копія Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія І- ДН №106383, в якому зазначено, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2012 га, та зазначено два цільових призначення, а саме: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства.

Також виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , в якій зазначено, що даною документацією передбачається встановити межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2012 га, для реєстрації ділянки в базі даних автоматизованої системи державного земельного кадастру.

Дані документи є доказом того, що саме позивач ОСОБА_2 є власником вказаної вище земельної ділянки, однак позивач не може оформити права власності на земельну ділянку та присвоїти їй кадастровий номер у зв`язку з тим, що відсутній оригінал Державного акту та в державному акті зазначено два цільових призначення, що є порушенням ст. 24 п. 6-3 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Законність володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, площею 0,2012 га, по АДРЕСА_1 ніким і ніколи не заперечувались.

Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки на теперішній час отримати Дублікат втраченого Державного акту на право приватної власності на землю та виправити помилку у ньому, яка була допущена при видачі ОСОБА_2 (зазначити одне цільове призначення земельної ділянки) неможливо, у зв`язку з тим, що Земельний кодекс України не передбачає внесення змін до виданого Державного акту та видачі його дублікату, суд приходить до висновку про обґрунтованість за законність позовних вимог ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 89, 128, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 25, 316, 321, 328, 392 Цивільного Кодексу України, ст. 116, 118, 121, 125 ЗК України, Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2012 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова.