КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про стягнення штрафних санкцій,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі - Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст України), в якому просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь суму індексу інфляції у розмірі 2 089,39 грн за весь час прострочення заборгованості у розмірі 35 931,03 грн Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області та трьох процентів річних у розмірі 747,17 грн від зазначеної простроченої суми, а всього - 2 836,56 грн шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України та стягнути з Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області на його користь понесенні судові витрати у загальному розмірі 7 768,40 грн, що складаються із сплачених витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн та сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2017 року у справі № 711/9761/15-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 6 лютого 2018 року, зокрема зобов`язано Чернівецький міський відділ державної виконавчої службиГоловного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі - Чернівецький міський ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій області)повернути ОСОБА_1 сплачені за автомобіль марки «Fiat Doblo», 2007 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , кошти в сумі 68 996,41 грн.

У зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, яке набрало законної сили, в добровільному порядку, позивач звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження до органу державної виконавчої служби.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої службиГТУЮ у Чернівецькій області Мельник Ю.М. від 28 березня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 56068450 з примусового виконання виконавчого листа № 711/9761/15-ц, виданого 22 лютого 2018 року, а постановою від 18 липня 2018 року замінено сторону у виконавчому провадженні з Чернівецького міського ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій областіна правонаступника Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ в Чернівецькій області.

16 жовтня 2018 року позивачу було частково повернуто присуджені судом кошти за автомобіль у розмірі 35 931,03 грн, утім неповернутими залишаються кошти у розмірі 33 065,38 грн, тобто рішення суду від 27 вересня 2017 року залишається невиконаним боржником у повному обсязі.

Позивач вказував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, що не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки боржник в особі Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій областіпрострочив виконання зобов`язання, покладеного на нього рішення суду починаючи з 6 лютого 2018 року - дня набрання рішенням законної сили по 16 жовтня 2018 року - фактичного повернення частини боргу, то на підставі статті 625 ЦК України у держави за рахунок коштів Державного бюджету України існує обов`язок сплати позивачу суму індексу інфляції у розмірі 2 089,39 грн за весь час прострочення заборгованості у розмірі 35 931,03 грн та три проценти річних у розмірі 747,17 грн від зазначеної простроченої суми, а всього - 2 836,56 грн шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року провадження у справі закрито в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області про стягнення штрафних санкцій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Однак, встановивши, що 6 лютого 2018 року у ДКС України та Мін`юсту України не виникло перед ОСОБА_1 грошового зобов`язання на суму 35 931,03 грн, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через свого представника - адвоката Топора А.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що в даному випадку відповідачі беруть участь у справі не у зв`язку з їхньою діяльністю як юридичних осіб за наданими їм господарськими функціями, а як представники Держави Україна, які уповноважені на адміністрування державного бюджету, зокрема - Державна казначейська служба України, та представництва інтересів держави у судах України - Міністерство юстиції України.

Оскільки у позові ОСОБА_1 йде мова про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України заборгованості на його користь, тобто, фактично спір стосується держави, саме Мін`юст України має представляти інтереси держави в судовому процесі. При цьому позивачем залучено Мін`юст України у зв`язку з висновком, якого дійшов Чернівецький апеляційний суд у постанові від 12 вересня 2019 року в справі № 711/1465/19, що не могло ставитись під сумнів судом першої інстанції.

Більше того, Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області, який і допустив невиконання рішення суду, що потягло за собою необхідність застосування вимог статті 625 ЦК України входить до структури Мін`юсту України і фінансове забезпечення діяльності такого структурного підрозділу належить саме до повноважень Мін`юсту України, яке розподіляє кошти, затверджує кошториси, тощо і мало реальну змогу виділити відповідну суму коштів для її повернення позивачу на виконання рішення суду.

Представник позивача вказав, що Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області є боржником за рішенням суду, яке ухвалено на користь позивача, а не органом примусового виконання рішень у класичному сенсі, у зв`язку з чим цей орган несе всю повноту відповідальності за невиконання судового рішення у рівній мірі із усіма боржниками в Україні. Стаття 625 ЦК України застосовується до будь-яких зобов`язань, в тому числі таких, що виникають на підставі рішень судів, а між сторонами існують правовідносини майнового характеру, що виникли з договірних відносин купівлі-продажу майна на електронному аукціоні.

Наразі позивач не може отримати належні йому суми компенсації за прострочення боржником виконання зобов`язання, оскільки Чернівецький апеляційний суд постановою від 12 вересня 2019 у справі № 711/1465/19 резюмував, що у справі не беруть участь усі належні відповідачі, якими має бути крім боржника, ще й Мін`юст України та ДКС України, а суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що ніяких правовідносин між позивачем та ними немає і Мін`юст України та ДКС України не має зобов`язань перед позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Мін`юсту України за довіреністю - Васіна І.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначило, що жодних дій, якими могли бути порушені права позивача, в межах заявлених позовних вимог, не вчинялось і будь-які судові рішення з цього приводу відсутні. Між Мін`юстом України та позивачем не було ані договірних відносин, ані інших відносин, які б свідчили про можливість застосування до них положень статті 625 ЦК України. Орган державної виконавчої служби перебував у правовідносинах, врегульованих спеціальним законодавством - Законом України «Про виконавче провадження», що виключає можливість встановлення інших підстав виникнення таких правовідносин.

При цьому за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як забезпечувальний (гарантійний) платіж, не може розцінюватись як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки для її застосування необхідним критерієм є порушення грошового зобов`язання, відтак 3 % річних від суми та інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Представник відповідача також вважає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами фактичний обсяг витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі 7 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) за довіреністю - старший державний виконавець Осух В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Проте даний відзив не може бути прийнятий до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме: вказаний відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці не є учасником справи (судового провадження) з оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року з огляду на те, що ухвалою суду від 11 березня 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області про стягнення штрафних санкційбуло закрито.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 6 лютого 2018 року, у справі № 711/9761/15-ц задоволено позов ОСОБА_1 до Чернівецького міського ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій області, Державного підприємства «Інформаційний центр «Міністерства юстиції України» про захист прав споживача, розірвання договору купівлі-продажу автомобіля укладеного на електронних торгах, зобов`язання повернути кошти за придбане майно та, зокрема, зобов`язано Чернівецький міський ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій областіповернути ОСОБА_1 сплачені за автомобіль марки «Fiat Doblo», 2007 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , кошти в сумі 68 996,41 грн.

На виконання вказаного рішення 22 листопада 2018 року позивачу видано виконавчий лист № 711/9761/15-ц, який пред`явлено на примусове виконання ним до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої службиГТУЮ у Чернівецькій області.

Постановою державного виконавця зазначеного вище відділу Мельник Ю.М. від 28 березня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56068450, а на виконання ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 червня 2018 року державний виконавець прийнявпостанову від 18 липня 2018 року, якою було замінено сторону у виконавчому провадженні з Чернівецького міського ВДВС ГТУЮ у Чернівецькій областіна правонаступника Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ в Чернівецькій області.

Згідно виписки про надходження на картковий рахунок позивача у АТ КБ «ПриватБанк», тільки 16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було частково повернуто присуджені судом кошти за автомобіль у розмірі 35 931,03 грн.

Також встановлено, що 30 липня 2019 року Першотравневий районний суд м. Чернівців у справі № 711/1465/19 ухвалив рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області про стягнення суми встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми в порядку статті 625 ЦК України відмовив у повному обсязі.

У подальшому, постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 вересня 2019 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 30 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області про стягнення суми встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних відмовлено з інших підстав, а саме у зв`язку з тим, що позов пред`явлено не до усіх осіб, прав, свобод, інтересів та обов`язків яких стосується спір. При цьому апеляційний суд роз`яснив, що позивач не позбавлений права на звернення до суду першої інстанції з такими ж вимогами із зазначенням сторін, які повинні брати участі у розгляді справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 на підставі положень 625 ЦК України просив суд стягнути за рахунок Державного бюджету України на його користь за період з 6 лютого 2018 року по 16 жовтня 2018 року (253 дні) суму індексу інфляції у розмірі 2 089,39 грн за весь час прострочення заборгованості у розмірі 35 931,03 грн Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області та трьох процентів річних у розмірі 747,17 грн від зазначеної простроченої суми, а всього - 2 836,56 грн шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до статті 6 розділу ІІ «Державна виконавча служба» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між ОСОБА_1 та Першим ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області як органом державної влади - структурним підрозділом Мін`юсту Українивиникло грошове зобов`язання у зв`язку із покладенням обов`язку повернути сплачені за автомобіль грошові кошти, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про повергнення суми коштів за договором купівлі-продажу майна на електронному аукціоні, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

З матеріалів справи вбачається, що Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 711/9761/15-ц, це грошове зобов`язання вчасно не виконано, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України позивачу має бути відшкодовано його інфляційні втрати та сплачено 3 % річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що 6 лютого 2018 року у ДКС України та Мін`юсту України не виникло перед ОСОБА_1 грошового зобов`язання на суму 35 931,03 грн, дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Зазначений висновок суду є помилковим та не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

ЄСПЛ в пункті 40 рішення у справі Горнсбі проти Греції зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі Піалопулос та інші проти Греції).

Так, у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року) (далі - справа Іванов), ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 Бурмич та інші проти України є продовженням пілотного рішення у справі Іванов. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади.

У частині першій статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень «).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги, що при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних органів, гарантом виступає саме держава Україна. Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень регулює ті випадки, коли здійснюється стягнення з державних органів, установ та підприємств, а тому є спеціальним та його норми мають пріоритет у випадку не врегулювання будь-яких питань з виконання таких судових рішень.

Представництво інтересів держави у судах України забезпечує Міністерство юстиції України (пункт 3 Положення про Міністерство юстиції України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228).

Такого правового висновку щодо застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18).

Зважаючи на наведене, у разі тривалого невиконання судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником за яким є державний орган, яким у цьому випадку є Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області, вимога про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річнихмає бути заявлена також до держави Україна в особі Міністерства юстиції України.

Крім того, пред`явлення вимог лише до органу виконавчої служби без залучення до участі в справі Державної казначейської служби України у випадку задоволення позову унеможливлює стягнення штрафних санкцій з держави.

Таким чином суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов безпідставного висновку про те, що між сторонами не виникало грошових зобов`язань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 6 лютого 2018 року, між ОСОБА_1 та Першим ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області виникло грошове зобов`язання у зв`язку із поверненням грошових коштів, яке виконано тільки 16 жовтня 2018 року, тому боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, в особі держави, інтереси якої представляє Мін`юст України, має сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних за весь період прострочення виконання зобов`язання.

У позовній заяві позивачем наведено розрахунки штрафних санкцій за період з 6 лютого 2018 року по 16 жовтня 2018 року на суму заборгованості у розмірі 35 931,03 грн, відповідно до яких сума встановленого індексу інфляції за весь час прострочення становить 2 089,39 грн (індекс інфляції за весь період дорівнює 1,0581500 (лютий 2018 року - 100,9 %, березень 2018 року - 101,1 %, квітень 2018 року - 100,8 %, травень 2018 року - 100 %, червень 2018 року - 100 %, липень 2018 року - 99,3 %, серпень 2018 року - 100 %, вересень 2018 року - 101,9 %, жовтень 2018 року - 101,7%)), а три проценти річних від простроченої суми за 253 дні - 747,17 грн (35 931,03 х 3 % х 253 / 365 / 100).

Такі розрахунки позивача відповідають дійсним обставинам справи, не оспорювалися відповідачами та узгоджуються із наведеними нижче формулами, згідно яких розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q> / DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100 %, а розрахунок 3 % річних проводитися за формулою: RPS=S*Q*n>V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3 %, D - кількість днів у році, 100 - 100 %.

Отже, загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду буде становити 2 836,56 грн, які підлягають стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача шляхом списання цих коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився із заявленими позовними вимогами та характером спірних правовідносин, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог по суті спору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивачастягуються документально підтверджені судові витрати, понесені останнім у межах даної справи, а саме 768,40 грн сплаченого судового збору за пред`явлення позову та 1 152,60 грн за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 1 921,00 грн судового збору.

У позовних вимогах ОСОБА_1 просив стягнути понесенні судові витрати у вигляді витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн, сплачених адвокату Топору І.О. 1 жовтня 2020 року відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 20 лютого 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За приписами статей 133, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 134 ЦПК України).

Згідно положень частин першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме не надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження своїх вимог про відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, позивачем до позовної заяви надано: договір про надання правової допомоги від 20 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Топорем І.О.; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги станом на 1 жовтня 2019 року; акт виконаних робіт від 1 жовтня 2019 року 2019 року, підписаний позивачем та його представником; квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 1 жовтня 2019 року на суму 7 000,00 грн; до відповіді на відзив надано сам прибутковий касовий ордер № 1 від 1 жовтня 2019 року на суму 7 000,00 грн; а до апеляційної скарги надано: ордер на надання правової допомоги серії ЧК № 165423 від 17 липня 2020 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001247 від 2 січня 2020 року.

Із зазначених письмових документів вбачається, що заявлена позивач сума судових витрат в основному стосується понесених ним витрат на правничу допомогу саме у межах справи № 711/1465/19, в якій постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у позові ОСОБА_1 до Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області про стягнення суми встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних було відмовлено.

При цьому матеріали справи не містять письмових даних про те, що станом на здійснення оплати за договором про надання правової допомоги ОСОБА_2 мав право на заняття адвокатською діяльністю, оскільки згідно наданого свідоцтва серії ЧК № 001247 воно було видано на підставі рішення Ради адвокатів Черкаської області від 2 січня 2020 року № 394 лише 2 січня 2020 року.

Крім того, акт виконаних робіт, квитанція до прибуткового касового ордера та сам прибутковий касовий ордер були складені та підписані 1 жовтня 2019 року, тоді як позовна заява підписана позивачем 3 жовтня 2020 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено понесення витрат за надання професійної правничої допомоги по даній справі у розмірі 7 000,00 грн в суді першої інстанції, які могли бути стягнуті за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь з огляду на задоволення позовних вимог по суті спору.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат та трьох процентів річних за період несвоєчасного виконання рішення суду з 6 лютого 2018 року по 16 жовтня 2018 року у загальному розмірі 2 836,56 грн (дві тисячі вісімсот тридцять шість гривень 56 копійок) шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1 921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня) шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній