Справа №521/1766/15-ц
Провадження №2/521/1307/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди.

В обґрунтування позову та пояснюючи підстави звернення до суду, сторона позивача, зменшивши позовні вимоги, посилалась на ті обставини, що її чоловік - ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , був наймачем квартири АДРЕСА_1 . Як зазначає ОСОБА_1 , до своєї смерті її чоловік - ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав намір зареєструвати її за вищевказаною адресою, як члена його сім`ї, у зв`язку із чим він звернувся до відповідача - ОСОБА_2 , який також зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , із відповідною заявою. Утім, як вказує ОСОБА_1 , ані її чоловікові, ані їй особисто жодних відповідей від ОСОБА_2 щодо надання згоди на реєстрацію ОСОБА_1 не надходило.

У зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулась із зменшеними позовними вимогами до суду, у яких просила: 1) визнати неправомірними дії ОСОБА_2 у ненаданні відповіді з приводу реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 ; 2) визнати неправомірними дії ОСОБА_3 у створенні їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; 3) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно моральну шкоду, понесену у результаті створених їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень; 4) стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду, що була викликана особистими неправомірними діями ОСОБА_3 , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка - ОСОБА_4 , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень; 5) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Від представника ОСОБА_3 , який діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності, - ОСОБА_5 - надійшов відзив на заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , у якому сторона просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не указано способу захисту її порушених суб`єктивних прав та інтересів, що полягають у ненаданні ОСОБА_2 відповіді з приводу реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 взагалі зверталась до ОСОБА_2 із заявою щодо її реєстрації у квартирі. Представник ОСОБА_3 вважає, що у ОСОБА_1 немає правових підстав користуватись квартирою АДРЕСА_1 , що є основною підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог, у тому числі й щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та солідарного стягнення з відповідачів моральної шкоди. Крім того, представник зазначає, що ОСОБА_4 був вселений разом із неповнолітнім сином до спірної квартири за рішенням суду. За свого життя ОСОБА_4 із вимогами до відповідачів щодо стягнення моральної шкоди, пов`язаної із створенням йому перешкод у користуванні майном, до відповідачів не звертався, що також, на думку сторони відповідача, унеможливлює задоволення відповідних заявлених вимог. Жодних доказів на підтвердження завданої ОСОБА_3 матеріальної шкоди, що була викликана, як зазначає позивач, особистими неправомірними його діями, що полягала у понесених ОСОБА_1 витратах на лікування та поховання ОСОБА_4 , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, стороною позивача також не надано.

Позивач ОСОБА_1 правом подачі відповіді на відзив не скористалась.

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не з`явилася, але від представника особи, надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (що діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності) у відкрите судове засідання не з`явилися, але від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - , надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, - суд доходить наступного висновку.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Слов`яносербського районного управління юстиції у Луганській області 22 липня 2011 року, 22 липня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року у справі №2/891/11, зокрема, установлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_4 та його неповнолітньому сину ОСОБА_6 , 1999 року народження, кімнату площею 25,31 кв.м., виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату площею 8,23 кв.м., підсобні приміщення залишено у спільному користуванні.

Утім, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року у справі №2/891/11 у частині встановлення порядку користування квартирою скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , що діяв у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Як було установлено судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цивільної справи №2/891/11, відповідно до відповіді Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 вересня 2009 року №5039/01-20 квартира АДРЕСА_1 знаходилася у комунальній власності, знаходилась на балансі адміністрації, особовий рахунок був відкритий на ОСОБА_8 , померлу ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент складення даної відповіді особовий рахунок переоформлено не було.

Але, згідно із витягом з розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №306/01-06 від 10 липня 2015 року на підставі рішення суду договір найму на квартиру АДРЕСА_1 було укладено із ОСОБА_2 на дві кімнати житловою площею 34,00 кв.м. на склад сім`ї п`ять осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 .

Так, із ОСОБА_2 13 липня 2015 року був укладений відповідний договір за №167/221.

Відповідно до ст. 158. ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно із ст. 317 ч. 1, 2 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У той же час, відповідно до ст. 319 ч. 1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ст. 321 ч. 1,2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98).

Суд наголошує, що згідно із ст. 405 ч. 1 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Дійсно, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 знаходилась у зареєстрвоаному шлюбі із ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, судом звернуто увагу, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували що вона постійно проживала за спірною адресою із чоловіком та вела спільне господарство із ним.

Так, відповідно до довідки КП ОМБТІ та РОН від 11 вересня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй на праві власності. Факт проживання за цією адресою позивачем не заперечувався.

Як передбачено ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У матеріалах справи знаходиться заява ОСОБА_4 від 03 жовтня 2014 року, адресована до Державної міграційної служби України в Одеській області, згідно із якою ОСОБА_4 надав свою згоду на проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Але, ОСОБА_1 не надала суду доказів навіть про те, що вона або її чоловік - ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертались до ОСОБА_2 , як до наймача спірної квартири, із заявами про надання їх згоди на вселення до спірного житла, як і не навела суду правових підстав, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги щодо визнання неправомірними дії ОСОБА_2 у ненаданні відповіді з приводу реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Судом звернуто увагу, що ОСОБА_1 також зверталась в інтересах свого чоловіка - ОСОБА_4 - на підставі довіреності із відповідною заявою до компетентних органів щодо укладення договору найму на спірну квартиру, проте, їй було відмовлено через відсутність згоди усіх повнолітніх членів сім`ї, що проживали на указаній площі, що підтверджується листом №К-1845 від 03 грудня 2014 року.

Також у матеріалах справи знаходяться заяви ОСОБА_1 до органів прокуратури, МВС України, у яких позивач посилається на те, що як і під час знаходження її чоловіка у місці позбавлення волі, так й під час його звільнення, інші особи, що зареєстровані за адресою у квартирі АДРЕСА_1 , чинять перешкоди їй та її чоловікові у користуванні майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 10 грудня 2015 року.

Згідно із матеріалами спадкової справи №128/2016 щодо майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1 , що підтверджує її правонаступництво після смерті її чоловіка.

Але, суд ще раз зазначає, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження наявності правових підстав для її реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , не довела, що відповідачами завдано їй будь-якої шкоди що унеможливлює також задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дії ОСОБА_3 у створенні їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та похідних вимог про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно моральну шкоду, понесену у результаті створених їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень.

Також, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду, що була викликана особистими неправомірними діями ОСОБА_3 , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка - ОСОБА_4 , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень.

Дійсно, як зазначається у ст. 1166 ч.1 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Але, ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про відшкодування шкоди, що була викликана особистими неправомірними діями ОСОБА_3 , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка - ОСОБА_4 , не надала доказів, що ОСОБА_3 була заподіяна така шкода, не зазначила яким чином взагалі вона пов`язана із лікуванням та похованням її чоловіка - ОСОБА_4 .

Як зобов`язує процесуальний закон, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ст. 13 ЦПК України).

Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, як чітко зобов`язує ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому у зв`язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні позову стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат присудженню не підлягають.

Керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення: 27 листопада 2020 року.

Повні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 - зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя: І.В. Плавич