ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
провадження 2/201/1098/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

прокурора Дидюк Н.О.,

представника Дніпровської міської ради Булах М.О.,

представника відповідача Молчанової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 75) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та третьої особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про витребування майна квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у якій окрім відповідача також проживає малолітня дитина.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2015 у справі №201/13987/14-ц визнано спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , відумерлою та передано квартиру АДРЕСА_4 у комунальну власність територіальної громади міста в особі Дніпропетровської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №152 від 10.03.2015 вищевказану квартиру прийнято до комунальної власності м. Дніпропетровська. Твердження першого заступника прокурора Дніпропетровської області базуються на тому, що оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради на підставі додаткового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2015 у справі №200/7604/15-ц, яке скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 у справі №200/7604/15-ц, вбачається, що квартира вибула з володіння власника поза його волею, що є підставою для витребування майна за ст.388 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні представники Дніпропетровської обласної прокуратури та Дніпровської міської ради позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, свої доводи базував на тому, що спірна квартира набута ОСОБА_1 на законних підставах, як добросовісним набувачем. Вказана квартира знаходиться у будинку, який обслуговується ОСББ «ГЕРОЇВ24». Вказана квартира була придбана ОСОБА_1 , відповідно договору купівлі-продажу від 25.09.2015 №1734 і зареєстрована в державному реєстрі 25.09.2015 року за №24749143.

З`ясувавши думку учасників спору, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовну заяву першого заступника прокурора Дніпропетровської області не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

За вимогами ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Основні засади судочинства закріплені у ст.129 Конституції України. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до п.8 ч.2 ст.293 ЦПК України справи про визнання спадщини відумерлою розглядаються судом в порядку окремого провадження.

Згідно із ст.338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 та 3 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Спір між сторонами виник з приводу витребування нерухомого майна у відповідача ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2015 у справі №201/13987/14-ц, яким зобов?язано передати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради.

Згідно ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Із приведених конституційних положень у взаємозв`язку зі ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективний перегляд прийнятих судових рішень і відповідати вимогам справедливості.

Гарантоване Конституцією України право на судовий захист має на увазі створення державою необхідних умов для ефективного і справедливого розгляду справи саме в суді першої інстанції, де підлягають вирішенню всі суттєві для визначення прав і обов`язків сторін питання. Допущені же судом першої інстанції помилки повинні усуватися судом другої (апеляційної) інстанції.

Перевірка судових актів, що набрали законної сили, означає, по суті, можливість подолання кінцевості цих судових актів, законодавець повинен встановити такі інституціональні і процедурні умови їх перегляду в касаційному порядку, які б відповідали вимогам процесуальної ефективності, економії у використанні засобів судового захисту, відкритості здійснення правосуддя, виключали б можливість затягування чи необґрунтованого судового розгляду й тим самим забезпечили справедливість судового рішення і, разом з цим, правову визначеність, включаючи визнання законної сили судового рішення, їх неспростовність (res judicata), без чого неможливо досягти справедливого балансу публічно-правових і приватноправових інтересів.

Так, судом встановлено, що Дніпровським апеляційним судом 20.05.2020 року по справі №201/13987/14-ц прийнято постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Залишено без розгляду заяву Дніпропетровської міської ради в особі Комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради, заінтересовані особи реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора і Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" про визнання спадщини відумерлою та передачу житла в комунальну власність.

Дніпровським апеляційним судом, як судом вищої інстанції від 20.05.2020 по справі №201/13987/14-ц зазначено про відсутність законних підстав для визнання спадщини відумерлої та передачі її у власність територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпровської міської ради, що унеможливлює витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

Рішення як таке, що суперечить вимогам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення заяви Дніпропетровської міської ради в особі Комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради без розгляду.

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 20.05.2020 по справі №201/13987/14-ц набрала законної сили 20.05.2020 та станом на прийняття рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не є оскарженою в суді касаційної інстанції.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Тож, твердження першого заступника прокурора Дніпропетровської області про те, що спірна кватира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вибула з власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради поза її волі є безпідставним, недоведеним та таким, що не базується на обґрунтованих доказах.

За ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Оскільки Дніпровська міська рада не була власником спірного нерухомого майна позивач не має законних підстав на витребування його у відповідача.

У статті 41 Конституції України, ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Частиною першою ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20.05.2020 по справі №201/13987/14-ц, ОСОБА_1 правомірно набула право власності на спірне нерухоме майно.

Суд доходить висновку, що відповідач набула право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з особою, що мала всі повноваження на укладання такого договору, що є належною правовою підставою для набуття відповідачем права власності на нерухоме майно.

Квартира АДРЕСА_4 , придбана ОСОБА_1 , відповідно договору купівлі-продажу від 25.09.2015 №1734 і зареєстрована в державному реєстрі 25.09.2015 року за №24749143 з дотриманням вимог чинного законодавства, та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Проте, як свідчать обставини справи, оспорюване майно ніколи не перебувало у власності Дніпровської міської ради.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; ч.5 ст.12 Цивільного кодексу України - добросовісність набувача презюмується.

Частина друга ст.388 ЦК України містить заборону витребування майна у добросовісного набувача, якщо це майно було продане з дотриманням вимог закону.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки позивачем не доведено незаконність набуття відповідачем та третьої особи права власності на спірну квартиру, то відсутні правові підстави й для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування оспорюваного нерухомого майна з володіння відповідача.

ОСОБА_1 відкрито, законно та офіційно придбали у власність майно і є добросовісними набувачами, а тому у відповідності до ст.388 ЦК України, нерухоме майно, що є предметом спору не може бути витребувано у неї.

Аналогічна позиція підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.09.2020 справа №638/5388/14-ц.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу». Проте, в даній справі відсутній «суспільний інтерес».

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст.41 Конституції України).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном, й позбавлення особи права власності на майно, шляхом його витребовування на користь держави є предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Такого висновку доходить і Верховний Суд України у постанові від 18.01.2017 №6-2776цс16.

Отже, зазначені обставини в сукупності унеможливлюють застосування до спірних відносин положень ст.388 та 391 ЦК України, правового висновку Верховного суду України, викладеного у постановах від 02.04.2018 у справі №522/12782/15 та від 21.12.2016 у справі №6-2233цс16 та витребувати нерухоме майно у відповідача.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Таким чином, суд не може порушувати права громадян на мирне володіння їх майном.

Конституцією України визначено головний принцип політики держави в галузі забезпечення прав людини і громадянина: "Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави" .

При таких обставинах суд вважає можливим в задоволенні позовних вимог відмовити.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 6, 7, 8, 13, 19, 55, 121, 124, 143 Конституції України, ст.ст.4,5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263, 264,265 ЦПК України , ст.ст.387, 388 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про витребування майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев