Справа № 461/7950/17 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/811/2426/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стельмащука Дмитра Михайловичана та Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк», перейменованого в Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк», на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Городецької Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про розірвання договорів та стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», перейменованого в Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк», про розірвання договорів та стягнення суми боргу, мотивуючи свої позовні вимоги наступним.

Між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі Голови Правління Дубілета Олександра Валерійовича та ОСОБА_1 укладено ряд договорів, зокрема:

- 16 липня 2012 року - договір №SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць»), відповідно до положень якого Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти у розмірі 10 000,00 USD (десять тисяч доларів CLLIA 0 центів) строком на 24 місяці 17.07.2014 р. включно під 10% річних (десять відсотків річних);

- 14 травня 2013 року - договір №SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес», відповідно до положень якого Клієнт передав, а Банк прийняв грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів 0 центів) строком на 6 місяців р. включно під 8% річних (вісім відсотків річних).

Стверджувала, що свої обов`язки за договорами ОСОБА_1 виконує у повному обсязі та належним чином. Разом з тим, відповідач до початку тимчасової окупації АР Крим сплачував відсотки за договорами та перераховував їх на картки: за Договором № №SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць») на Deposit Card № НОМЕР_1 , за Договором № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») на Deposit Card № НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 6 Договору № SAMDN 836 (вклад «Стандарт 24 місяць») та п. 3 договору-заяви № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес»), якщо Клієнт після закінчення строку вкладу не заявляє Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений у п. 1 договорів. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки Клієнта до Банку.

Разом з тим, її неодноразові звернення до відділень банку щодо виконання умов договору та видачі коштів задоволені не були.

З метою з`ясувати стан вищезгаданих банківських вкладів, можливість доступу до них, нарахування відсотків на вклади позивачка тричі зверталась до відповідача з відповідними письмовими заявами про розблокування рахунків: наприкінці квітня 2014 року у м. Київ, вул. Будівельників, 38/14, відділення «Будівельник», вхідний номер заяви БОК 909279; 24 квітня 2014 року у м. Львів, вул. Гуцульська, 15, відділення «Гуцульське», вхідний номер заяви БОК 951023; 27 листопада 2014 року у м. Львів, вул. Винниченка, 10, відділення №33, вхідний номер заяви БОК 2732586, які залишилися без реагування. Таким чином, вона змушена звертатися до суду із метою захисту своїх прав.

Просила суд розірвати Договір №SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць») від 16 липня 2012 року, відповідно до положень якого Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти у розмірі 10 000,00 USD (десять тисяч доларів США 0 центів) строком на 24 місяці 17.07.2014 р. включно під 10% річних (десять відсотків річних); Розірвати Договір № 8АМІЖ6104 (вклад «Стандарт на 12 мес» від 14 травня 2013 року - договір, відповідно до положень якого Клієнт передав, а Банк прийняв грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів 0 центів) строком на 6 місяців р. включно під 8% річних (вісім відсотків річних); стягнути з Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» по Договору № SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць») від 16 липня 2012 року суму депозиту у розмірі 13 337, 32 доларів СІЛА з яких 10 000,00 доларів США сума депозиту, а 3 337, 32 доларів США сума процентів, що становить 357 435, 96 грн.; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» по Договору № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес» від 14 травня 2013 року) суму депозиту у розмірі 13 252, 06 доларів США з яких 10 000, 00 доларів США сума депозиту, а 3 252, 06 сума процентів, що становить 355 151, 02 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (адреса місця знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ідентифікаційний код 14360570) про розірвання договорів та стягнення суми боргу, задоволено частково.

Розірвано Договір № SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць») від 16 липня 2012 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (адреса місця знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ідентифікаційний код 14360570) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) грошові кошти внесені на виконання Договору №SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць») від 16 липня 2012 року, у розмірі 13 337, 32 доларів США з яких: 10 000, 00 доларів США сума депозиту, 3337, 32 доларів США сума процентів, що станом на день винесення рішення у справі становить 372 511 (триста сімдесят дві тисячі п`ятсот одинадцять) грн. 35 коп. згідно офіційного курсу Національного банку України.

Позов ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (адреса місця знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ідентифікаційний код 14360570) в частині розірвання Договору № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») від 14 травня 2013 року укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 ; стягнення з Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму депозиту у розмірі 13 252, 06 доларів США з яких 10 000, 00 доларів США сума депозиту, а 3 252, 06 сума процентів, що становить 355 151,02 грн. по Договору № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес» від 14 травня 2013 року), залишено без задоволення.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (адреса місця знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ідентифікаційний код 14360570) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 3 563 (три тисячі п`ятсот шістдесят три) грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року оскаржили представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Стельмащук Д.М. та Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк».

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Стельмащук Д.М. в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, при цьому суд не в повному обсязі з`ясував обставини справи, неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Стверджує, що судом не було досліджено відповідність доказів наданих позивачем обставинам справи та достовірності таких доказів. Посилається на те, що на вимогу суду було представлено оригінали договорів, квитанцій, чеків та пластикових карток для виплат для огляду у судовому засіданні, а також ощадні книжки до валютних і гривневих депозитних договорів, було додано виписку по руху коштів з депозитних договорів, яка була завірена мокрою печаткою банку і підтверджувала не лише наявність відносин банківського вкладу між сторонами, а й безпосередньо вказувала на укладення договорів і нарахування на них відсотків, що суперечить основному твердженню суду у мотивувальній частині оскаржуваного рішення щодо відсутності доказів на підтвердження внесення позивачем грошових коштів на депозитні рахунки.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволені позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк» в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Не погоджується з висновком суду про те, що наявність у позивача оригіналу договору та квитанції доводить факт невиконання банком умов договору щодо повернення цих коштів позивачу у строки, визначені умовами договорів, оскільки у разі закінчення строку дії договору та повернення вкладнику коштів за договором, оригінал договору банківського вкладу та квитанції залишаються у вкладника і банку не повертаються. Посилається на те, що факт наявності у вкладника оригіналу договору та квитанції доводить лише факт укладання договору банківського вкладу та не є належним доказом невиконання банком умов договору щодо повернення коштів за вкладом після закінчення строку його дії. Вважає, що позивач, який звернувся до суду з метою відновлення свого порушеного права, повинен довести певними доказами обставини, на які він посилається, а саме повинен довести, що кошти у визначеному позивачем розмірі дійсно перебувають на рахунку на час звернення з позовом до суду та вони не були зняті вкладником разом із нарахованими відсотками до моменту припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року в частині задоволених вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у позовних вимогах, в іншій частині судове рішення залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає лише частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його філія чи відділення несе зобов`язання за дійсними договорами. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження припинення відповідних зобов`язань у зв`язку з їх виконанням, тому суд дійшов висновку, що банк взяті на себе зобов`язання за укладеними з позивачем договорами банківського вкладу не виконав, чим порушив права та законні інтереси позивача, як вкладника та споживача фінансових послуг, тому позовні вимоги про стягнення сум вкладів підлягають до часткового задоволення.

Договір "Стандарт" №SAMDN8836 був укладений між позивачкою та банком, як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську; учасником договору банківського вкладу з позивачкою було саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а не його «Кримська Філія», і саме воно брало на себе зобов`язання по виконанню договорів; договір банківського вкладу позивача не містить вказівок на те, що при закритті Філії вкладник втрачає право на повернення своїх коштів; у договорі відсутня вказівка на обов`язкове місце виконання договорів, зокрема: у тому відділенні, в якому вони укладалися, а тому відсутні підстави вважати, що при конфіскації майнового комплексу філії банку умови договорів банківського вкладу можуть порушуватись. Квитанція №13 від 16.07.2012 року надана позивачкою у розпорядження суду є належним доказом внесення нею на рахунок відповідача 10 000 доларів США, оскільки вона містить всі необхідні реквізити, а саме, найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог в частині розірвання договору № SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць») від 16 липня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів, внесених на виконання вказаного вище у розмірі 13337, 32 доларів США з яких: 10 000, 00 доларів США сума депозиту, 3337, 32 доларів США сума процентів.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в частині розірвання Договору № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») від 14 травня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суми депозиту у розмірі 13 252, 06 доларів США, з яких: 10 000, 00 доларів США сума депозиту, а 3 252, 06 сума процентів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на вимогу суду не надано належних доказів внесення нею на рахунок відповідача коштів на виконання вимог договору № SAMDN6104 від 14.05.2013 року (а.с. 8), а копія скриншоту не може вважатися належним доказом.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог колегія суддів погоджується частково, та не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Голови Правління Дубілета Олександра Валерійовича та ОСОБА_1 укладено ряд договорів, зокрема: 16 липня 2012 року - договір №SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяць»), відповідно до положень якого Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти у розмірі 10 000,00 USD (десять тисяч доларів CШA 0 центів) строком на 24 місяці 17.07.2014 р. включно під 10% річних (десять відсотків річних) (а.с.5) та 14 травня 2013 року - договір №SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес», відповідно до положень якого Клієнт передав, а Банк прийняв грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США 0 центів) строком на 365 днів по 14.05.2014 року включно, з мінімальним строком вкладу на 6 місяців під 9, 75% річних (а.с.8). Заявою від 14.05.2013 року ОСОБА_1 доручила банку перераховувати відсотки по депозитному вкладу №SAMDN6104 на карту Deposit Card №058803.

У 2014 році у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунки позивача було заблоковано відповідачем та припинено нарахування відсотків

29 грудня 2014 року позивачка надсилала на адресу відповідача заяву з метою отримання інформації щодо відсутності доступу до грошових коштів. Крім того, 20 лютого 2015 року, 27 лютого 2015 року позивачка надіслала на адресу відповідача заяву про повернення їй банківських вкладів (а.с.16). Також, 06 липня 2017 року позивач направила на адресу відповідача заяву про розірвання договорів вказаних вище (а.с.15). З позовної заяви позивачки та її пояснень в суді першої і апеляційної інстанції вбачається, що із заявою до відповідачка про розірвання обох договорів та повернення вкладів і нарахованих відсотків вперше вона звернулась у кінці квітня 2014 року.

27 лютого 2015 року відповідачем надіслано позивачці лист-відповідь №20.1.0.0.0/7-20150224/1394 (а.с. 15) у якому повідомлено, про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» припинив свою діяльність у Криму відповідно до постанови Правління Національного банку України № 260 від 06.05.2014 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, а частиною першо. Статті 1060 цього Кодексу передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Заперечуючи проти задоволення позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалися на неможливість виконання договору, оскільки відділення банку, у якому укладено договори, знаходять на території Автономної Республіки Крим, яка є окупованою територією.

Відповідно до ст. 1, ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Також, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків, а згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондетських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, яка станом на момент подачі позову була зареєстрована у м. Дніпропетровську, тому згідно із чинним законодавством, яке регулює даний вид правовідносин, зобов`язання за даними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорам.

Як вбачається з матеріалів справи позивач неодноразово зверталась до Банку із заявами про розірвання договорів банківських вкладів та повернення цих вкладів, проте відповідач на її заяви не відреагував та в порушення вимог ст. 1060 ЦК України грошові кошти позивачу не видав, у зв`язку з чим права позивача були порушені.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, а ч. 6 ст. 1061 ЦК встановлено, що проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У відповідності до п. 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ N 516 від 03.12.2003 року, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму, що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладнику цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором. Згідно з п. 1.7 Положення проценти на вклад (депозит) нараховуються від дня, наступного за днем надходження до банку грошових коштів, до дня, який передує поверненню грошових коштів, якщо інше не передбачено договором. Пунктом 3.3 вказаного Положення також передбачається, що банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником та банком.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі Положення), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальних вимог до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року №174, передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

Судом встановлено, підтверджено дослідженими в судовому засіданні оригіналами договору № SAMDN8836 від 17 липня 2012 року та заявою ОСОБА_1 від 16 липня 2012 року, копією платіжної картки та квитанцією № 13 від 16.07.2012 року (а.с. 105), що сторонами 16.07.2012 року було укладено договір банківського вкладу «Стандарт, 24 міс» та на підставі вказаних договорів внесені кошти на суму 10 000 дол. США та прийняті відповідачем належні позивачеві вказану суму вкладу, про що видані відповідні документи згідно з внутрішніми положеннями банку.

Оскільки грошові кошти позивачу не повернуті, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми вкладу, за договором банківського вкладу № SAMDN8836 від 17 липня 2012 року в розмірі 10 000, 00 дол. США є обґрунтованими та такими, що правильно судом першої інстанції ухвалено про стягнення.

Разом з тим, договір банківського вкладу № SAMDN8836 від 17 липня 2012 року діяв по 17 липня 2014 року включно, оскільки вкладник у квітні 2014 року зверталась до відділень ПАТ КБ «Приватбанк» із заявами про розблокування відсотків, а отже, відповідно до статті 598 ЦК України, зобов`язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту) припинилися у строк, установлений цим договором, тобто 17 липня 2014 року.

Оскільки позивач не звернулась до суду із вимогою про стягнення відсотків за користування депозитом, який визначний після закінчення терміну дії договору вкладу, колегія суддів приходить до висновку, що підлягають стягненню відсотки лише за період дії договору, тобто із 16 липня 2012 року по 17 липня 2014 року. За таких обставин виходячи з відсоткової ставки 10 % річних, до стягнення підлягає 2 000 дол. США (10 000 х 10 % х 2 = 2 000) за період з 16.07.2012 року по 17.07.2014 року.

Тому рішення в частині стягнення відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN8836 від 17 липня 2012 року підлягає зміні.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів вважає, що сторонами також було укладено договір банківського вкладу №SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») від 14.05.2013 року, за умовами якого, клієнт ОСОБА_1 передала, а банк прийняв грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США 0 центів) строком на 365 днів по 14.05.2014 року включно під 9, 75% річних. На виконання умов даного договору клієнту була видана картка Depozsit Card № 58803, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Із наявних у матеріалах справи роздруківках з Приват 24 вбачається про нарахування відсотків по договору №SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») від 14.05.2013 року на карту № НОМЕР_4 .

Звертаючись у грудні 2014 року та лютому 2015 року до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про повернення коштів внесених на депозит та розірвання договорів банківського вкладу, позивач вказувала як про договір №SAMDN8836 від 17 липня 2012 року, так і про договір №SAMDN6104 від 14.05.2013 року. Банк у відповідях повідомив про неможливість повернення вкладів, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» припинив свою діяльність в Криму. Грошові кошти позивачу не повернуті. На спростування доводів позивача, відповідач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про повернення вкладнику коштів в ПАТ КБ «Приватбанк» та виплату відсотків за користування переданих банку в розпорядження коштів.

Колегією суддів оглянуті наявні у позивачки оригінали договорів, квитанцій, карток та виписок по рахунках і копії таких долучені до матеріалів справи (а.с. 8-9, 13, 217- 239).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність оригіналів документів щодо вкладу № SAMDN6104 від 14.05.2013 року, а відтак і про відсутність доказів про його укладення. Колегія суддів, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази приходить до висновк, що письмова форма договору банківського вкладу (депозиту) сторонами при укладенні договору № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») від 14.05.2013 року була дотримана, між сторонами виникли договірні відносини, на які поширюються положення статті 1048 ЦК України, оскільки банк виплачував вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Окрім цього, депозитний договір № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») від 14.05.2013 року є публічним договором приєднання (офертою) прийнятою (акцепт) шляхом оформлення (приєднання) позивачем «Заявления № SAMDN6104 на оформление вклада «Стандарт на 12 мес», яке містить підписи обох сторін, що беззаперечно свідчить про акцепт публічної оферти.

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, саме відповідач повинен довести у суді відсутність своєї вини у невиконанні зобов`язань за договором банківського вкладу №SAMDN6104, укладеним між сторонами 14.05.2013 року, або ж довести факт виконання ним даного зобов`язання шляхом повернення вкладнику грошових коштів.

Натомість жодних доказів на підтвердження вищенаведених обставин відповідачем суду надано не було, в зв`язку із чим колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу № SAMDN6104 від 14.05.2013 року та стягнення за цим договором суми вкладу в розмірі 10 000 дол. США та відсотків за період дії договору банківського вкладу № SAMDN6104 від 14.05.2013 року, який діяв по 14 травня 2014 року включно, оскільки вкладник у квітні 2014 року зверталась до відділень ПАТ КБ «Приватбанк» із заявами про розблокування відсотків, а отже, відповідно до статті 598 ЦК України, зобов`язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту) припинилися у строк, установлений цим договором, тобто 14 травня 2014 року.

Оскільки позивач не звернулась до суду із вимогою про стягнення відсотків за користування депозитом, який визначний після закінчення терміну дії договору вкладу, колегія суддів приходить до висновку, що підлягають стягненню відсотки лише за період дії договору, тобто із 14 травня 2013 року по 14 травня 2014 року. За таких обставин виходячи з відсоткової ставки 9, 75% річних, до стягнення підлягає 975 дол. США (10 000 х 9, 75 % = 975) за період з 14 травня 2012 року по 14 травня 2014 року.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.

Таким чином, відмовою повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, Банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У статті 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем суду на підтвердження його вимог надано неналежні докази, колегією суддів відхиляються, оскільки зі змісту рішення вбачається, що суду першої інстанції було надано для огляду оригінали договорів банківських вкладів, оригінали квитанцій, картки та виписки по рахунку про внесення грошових коштів, які відповідач жодним чином не спростував, а отже такі слід вважати належними, допустимими та достовірними доказами, що підтверджують обставини, на які посилалась ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог.

Відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Відповідач не спростував достовірність вказаних відомостей, що містяться у наданих позивачкою квитанціях та картках, чи факту їх видачі працівником ПАТ КБ Приватбанк.

Інші доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN8836 від 17 липня 2012 року та скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення з АТ КБ «Приватбанк» суми вкладу з відсотками за Договором банківського вкладу №SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 мес») від 14.05.2013 року та в частині розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване ж судове рішення критерію обґрунтованості судового рішення відповідає лише частково.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовною заявою ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 7 126, 00 грн. та 1 547, 93 грн., за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 6 287, 26 грн. Разом з тим за подання апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» сплатив 5 344, 50 грн.

Враховуючи те, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , і виходячи із ставок судового збору, курсу валюти та пропорційності задоволених вимог, до стягнення з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 5 217, 88 грн.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Стельмащука Дмитра Михайловичана та відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк», перейменованого в Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк» - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», перейменованого в Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», на користь ОСОБА_1 відсотків за договором вкладу №SAMDN8836 (вклад «Стандарт 24 місяці») від 16 липня 2012 року у розмірі 3 337, 32 доларів США змінити та стягнути такі з Акціонерного товариство Комерційний Банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 за період з 16 липня 2012 року по 17 липня 2014 року включно в сумі 2 000 доларів США.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору вкладу № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 травня 2013 року, стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», перейменованого в Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк», на користь ОСОБА_1 суми вкладу та відсотків по вкладу № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 травня 2013 року, стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Розірвати договір вкладу № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 травня 2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором вкладу № SAMDN6104 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 травня 2013 року в сумі 10 975, 00 доларів США, з яких 10 000, 00 доларів США вклад та 975, 00 доларів США - 9,75 % річних по вкладу за період з 14 травня 2013 року по 15 травня 2014 року включно.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 5 217 грн. 88 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.