Дата документу 22.12.2020 Справа № 216/3067/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 216/3067/20 Головуючий у 1 інстанції: Бутенко М.В.
№ 22-ц/807/3482/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, третя сторона - Державна казначейська служба України, про зобов`язання поважати права людини, запровадження в Україні засобів правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищаю Європейська Конвенція, стягнення матеріальних та моральних збитків,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Заслухавши у засіданні Запорізького апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2020 року до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до держави Україна, третя сторона - Державна казначейська служба України, про зобов`язання поважати права людини, запровадження в Україні засобів правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищаю Європейська Конвенція, стягнення матеріальних та моральних збитків.

Суд першої інстанції констатував, що згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований Цивільним процесуальним кодексом України. Подання позовної заяви має відбуватись з дотриманням певних умов.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подана до суду позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що свідченням недотримання позивачем положень ЦПК щодо форми та змісту позову є та обставина, що позивач не зазначив у позовній заяві:

1) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відповідача та третьої особи;

2) обґрунтований розрахунок сум, які позивач просить суд стягнути з відповідача в якості матеріальних збитків;

3) спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги: зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

4) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

5) зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

6) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

7) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав;

8) підстави звільнення позивача від сплати судового збору;

9) крім того, статус «третя сторона», як зазначено в позові, не передбачений діючим ЦПК України;

З огляду на такі вимоги суду першої інстанції, позивач 17 липня 2020 року подав нову редакцію позову, у якій зазначив, що інших аналогічних позовів не подавав, мотивував свою позицію щодо сплати судового збору навів розрахунок позовних вимог майнового характеру.

Решта зазначених в ухвалі про залишення позову без руху вимог, зокрема надання ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відповідача та третьої особи, надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, надання відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; є формальними та не можуть бути підставою для залишення позову без руху.

Так, позивач не зазначав про те, що поніс або планує понести будь-які витрати, не надавав відомостей про те, що користувався юридичною допомогою, не зазначав про те, що у справі законом визначений досудовий порядок урегулювання спору, а також в силу різних причин та обставин міг бути необізнаним щодо ідентифікаційних кодів юридичних осіб, залучених у якості відповідачів.

За таких обставин вимагання він позивача зазначених відомостей свідчить про надмірний формалізм у вирішенні питання про прийняття позову.

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Тому судді повинні уникати надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, адже суди помилково визнають такими, що дають підстави для повернення позовних заяв ті обставини, зокрема, щодо незазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору; не наведення попереднього (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; відсутність власного підтвердження позивачем про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, підстави звільнення позивача від сплати судового збору, адже зазначені обставини можуть бути з`ясовані судом на наступних стадіях процесу.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направелнянм справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року у цій справі скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 січня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков