Справа № 346/1867/18
Провадження № 2/346/60/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого - судді П"ятковського В.І.,

за участю секретаря Жмендак І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Коломиї справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, звернувшись до суду із даним позовом посилається на те, що ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву без номера від 27 липня 2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Проте, ОСОБА_2 не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків і допустила заборгованість перед банком, яка станом на 03.04.2018 року складає 53 516,32 грн. з яких заборгованість по тілу кредиту 13 557,29 грн., заборгованість по відсотках 17 492,27 грн., пеня 19 442,17 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 2 524,59 грн. (процентна складова).

З врахуванням наведеного, просить стягнути з відповіачки заборгованість за кредитним договором.

В судове засідання представник позивача не з"явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з"явилась, подала суду письмові пояснення, згідно яких позовні вимоги не визнала, вважає розрахунок заборгованості, наданий банком, необгрунтованим та неналежним доказом. Зазначає, що для визначення розміру заборговансості слід брати до уваги виписку по рахунку, згідно якої сума кредитного ліміту після 22 липня 2015 року нею була повернута, а тому нараховані проценти, пеня та загальна сума заборгованості після вказаної дати є незаконними. Посилаючись на судову практику Верховного Суду просила у задоволенні позову відмовити.

Врахувавши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В позовній заяві зазначено, що на підставі Заяви-анкети без номера від 27 липня 2010 року відповідачці надано грошові кошти у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Ухвалою суду від 25 червня 2019 року було додатково витребувано від позивача документальне підтвердження про надання відповідачу кредиту у зазначеному розмірі, один примірник Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку підписаний відповідачем та оригінал Анкети-заяви від 27 липня 2010 року.

Однак, до матеріалів справи було долучено лише виписку по рахунку та оригінал Анкети-заяви. Інших доказів не надано.

Також позивачем не було надано суду і доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що в сукупності із заявою-анкетою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору шляхом підписання відповідачем заяви-анкети б/н.

Доводи позивача в позовній заяві не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт належного ознайомлення відповідача з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви-анкети позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви-анкети відповідач був ознайомлений саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг.

Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даному випадку позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач підписала заяву № б/н 27 липня 2010 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 25 000 грн., підтвердивши тим самим свою згоду на те, що дана Заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які розміщені на банківському сайті, складають, укладений між відповідачем та банком, договір про надання банківських послуг.

Вказане твердження позивача не відповідає вимогам чинного законодавства України та судовій практиці, що склалася.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися. При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи відправників.

З позовної заяви вбачається, що на думку позивача, істотні умови кредитного договору сторони погодили у витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Така позиція є безпідставною, оскільки позивач не надав належних, допустимих, достовірних й достатніх доказів, які б підтвердили, що відповідач при складанні заяви ознайомився з будь-якими Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (як зазначено у заяві) та відповідними тарифами (зокрема, саме з тими, що надані позивачем).

Так, до позовної заяви позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, розумів саме ті тарифи обслуговування кредитних карт і Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що надано позивачем до позову.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому, відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, а також проценти та штрафи, які нараховані позивачем у позовній заяві.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Також судом враховано, що до матеріалів справи позивачем долучена довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», підписана ОСОБА_2 , однак з неї неможливо встановити, які саме умови були погоджені відповідачкою, зокрема чи встановлювалася інша відсоткова ставка за користування кредитними коштами, ніж базова ставка в 2,5 % і який розмір неустойки було встановлено для відповідача за невиконання умов кредитування.

При цьому, жодний доказ, долучений позивачем до позовної заяви не містить інформації яка ж саме кредитна картка була видана відповідачці та які саме тарифи розповсюджувалися на неї та з якими саме тарифами вона ознайомлена.

Як вбачається зі змісту долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості, нарахування відсотків здійснювалось банком в різних сумах. Відповідач про зміни тарифів по карті «Універсальна» не повідомлявся і в матеріалах справи відсутні будь-які докази повідомлення клієнта про їх зміну.

З огляду на викладене, факт ознайомлення відповідача з тарифами обслуговування кредитних карт, а також Умовами та правилами надання банківських послуг ПриватБанку жодним доказом не підтверджено, а самі тарифи обслуговування кредитних карт і Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15). Крім того, таку ж позицію зайняв і новостворений Верховний Суд, який у постанові від 21 лютого 2018 року, ухваленій у цивільній справі № 203/5497/13-ц (провадження № 61-1391св18), постанові від 05 березня 2018 року, ухваленій у цивільній справі № 192/156/17 (провадження № 61- 2109св18), дійшов аналогічних висновків з тих самих правовідносин.

Відтак, позивачем не доведено те, що договір було укладено саме на тих умовах, на яких звернувся до суду із позовом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року винесеній по справі № 342/180/17.

Відповідно вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням наведеного, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який наданий позивачем, в якості додатку до позовної заяви, є неналежним доказом та не може вважатися складовою частиною кредитного договору банку, а тому суд не повинен оцінювати даний документ, як доказ.

Звертає на себе увагу і та обставина, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредит. Так, належним доказом цієї обставини є документ, який підтверджує зарахування кредитного ліміту на картковий рахунок відповідача та зняття останнім цих кредитних коштів.

В Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку та довідці про умови кредитування взагалі не зазначені основні та конкретні умови та правила надання банківських послуг, а саме: грошова сума кредитного ліміту, конкретні відсотки за користування кредитним лімітом, їх зміна, розміри та види неустойки за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, а тобто банком не дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, та окрім цього позивачем не зазначено з приводу застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання визначеної ЦК України.

З анкети-заяви вбачається, що кредитний ліміт за кредитною карткою «Універсальна» встановлений у розмірі 25 000 грн. Будь-які інші заяви про збільшення кредитного ліміту відповідач не підписував, а отже й не погоджував таку істотну умову договору як зміну кредитного ліміту.

Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про наявність у відповідачки заборгованості у тій сумі, яка зазначена у позовній заяві, оскільки на підтвердження цих обставин позивачем надано розрахунок, який сам по собі не може бути єдиним та безумовним доказом розміру вказаної заборгованості за кредитним договором.

Крім того, розрахунок викладений незрозуміло, оскільки, у графах складових заборгованості містяться лише цифрові дані, без наведення математичного обґрунтування, тому визначити за ним час та період утворення заборгованості у відповідачки та перевірити правильність її нарахування неможливо, а інших доказів, підтверджуючих ці обставини, позивачем не надано. Також розрахунок не містить достатніх даних про особу, яка його здійснила, підпису цієї особи, та інші ідентифікуючі дані.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 року у справі № 315/353/17.

Виходячи з викладеного вище, а також беручи до уваги, що матеріли справи містять розбіжності щодо отриманої (не отриманої) відповідачем суми кредиту, суд позбавлений можливості визначитися з розміром тіла кредиту, нарахованих відсотків, які могли бути стягнуті з відповідача на користь позивача у разі надання останнім належних доказів.

Суд також зазначає про те, що розрахунок наданий позивачем до позовної заяви не є первинним документом, тоді як виписка по рахунку має статус первинного документа.

З письмових доказів, наданих позивачем, неможливо визначити розмір заборгованості за тілом кредиту за договором, так як його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту, типу кредитної картки, умов кредитування та з врахуванням сплачених відповідачем коштів.

Суд приходить до висновку, що розмір процентів за користування кредитними коштами не був погоджений сторонами договору, а тому у позивача не було підстав для їх нарахування за визначеними одноособово ставками.

Відтак, зараховані АТ «КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості по процентам суми мають бути враховані при визначенні сум кредиту, що підлягають стягненню з відповідачки.

З виписок по рахунку відповідачки, а також зі змісту розрахунку, наданого ОСОБА_2 вбачається, що остання не тільки виконала обов`язок з повернення фактично отриманої суми коштів та відсотків за користування ними, а й перевищила суму, яка підлягала сплаті. За таких обставин, стягнення з неї на користь позивача будь-яких грошових сум в межах заявлених позовних вимог буде необґрунтованим.

Надана позивачем виписка відображає рух коштів по картці, однак з її змісту неможливо встановити істотні умови, які необхідні для вирішення питання про наявність заборгованості відповідача по спірному договору, зокрема : розмір кредитного ліміту, умови надання коштів та відповідальність за ухилення від зобов`язання. З цих же міркувань суд не бере до уваги фото відповідача з карткою.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку повернуті відповідачкою банку, заборгованість за тілом кредиту відсутня, а підстави сплати процентів за користування кредитними коштами, заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, відсутні, оскільки сторони не обумовили це у письмовому вигляді, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1 921,00 гривень слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та ст. ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 11, 16, 525, 526, 530, 625, 629, 634, 1054, 1055 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 76-81, 89, 95, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 274, 279, 282, 284, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 лютого 2020 року.

Суддя П`ятковський В. І.