ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №591/1280/19

Номер провадження 22-ц/816/522/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року в складі судді Шелєхової Г.В., постановлене у м. Суми, повне рішення складено 23 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у лютому 2019 року, Акціонерне товариства «УкрСиббанк», просило суд, з метою погашення заборгованості на його користь, що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 27.04.2007 року у розмірі 18701,66 шв.франків по кредиту і процентам, та пені у розмірі 167179 грн. 23 коп., а також судового збору в сумі 1921 грн. 00 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру, загальною площею 68,47 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27.04.2007 року між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 0 за умовами якого, банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 53507 швейцарських франів, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах визначених кредитним договором повернути заборгованість з урахуванням відсотків за користування кредитом в строк до 26.04.2027 року. Позивач свої зобов`язання виконав та надав позичальнику кредитні кошти, однак, в порушення умов кредитного договору позичальник своїх зобов`язань не виконував, внаслідок чого, виникла заборгованість, яку рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01.06.2018 року по справі № 591/1890/16-ц стягнуто за кредитним договором від 27.04.2007 року №0, в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк», в сумі 15496 шв.франків 87 сан. та 90825,19 грн. пені та судових витрат в сумі 7532 грн.78 коп., по 2510 грн. 93 коп. з кожного відповідача. Станом на 25.02.2019 року заборгованість за кредитним договором від 27.04.2007 року №0, складає 18701,66 шв. франків по кредиту та процентах, та пені у розмірі 167179,23 грн., в тому числі: 11147,45 шв. Франків заборгованість по кредиту, 7554,21 шв.франків заборгованість по відсотках, 107169,69 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в строк з 25.02.2018 року по 25.02.2019 року, 60009,54 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам в строк з 25.02.2018 року по 25.02.2019 року. Вказує, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та позивачем було укладено іпотечний договір від 27.04.2007 року № 53453 за умовами якого відповідачі передали в іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 68,47 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 . Зазначає, що у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, кредитор має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено можливість при зверненні стягнення на предмет іпотеки, застосовувати процедуру продажу майна на прилюдних торгах, у межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що cуд першої інстанції не звернув увагу на те, що банком було подано позов про стягнення заборгованості, в зв`язку з чим строк позовної давності перервався з дня подання такого позову. Після переривання строк позовної давності починає підліковуватися з початку. Зазначає, що іпотека є похідним зобов`язанням від основного зобов`язання, яким є кредитний договір, а тому права за іпотечним договором нерозривно пов`язані з правами за договором кредиту, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про невиконання зобов`язань за кредитним договором. Пред`явлення позову до позичальника та поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 є перериванням строку позовної давності по відношенню до всіх вимог які можуть бути пред`явлені банком на виконання зобов`язань за цим кредитним договором. Зазначає, що з огляду на викладене, висновок суду про те, що спір у справі № 591/1890/16 є спором з іншим предметом є помилковим.

Від відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилаючись на правильність, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також зазначив, що в апеляційній скарзі позивач помилково ототожнив предмет та підстави позову, оскільки у вказаних справах є спільна підстава, проте різні предмети позовних вимог. Зазначає, що позовна давність переривається лише відносно тієї частини позовних вимог, що охоплюється первісною позовною заявою, відносно інших вимог така позовна давність не застосовується.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, просили в її задоволенні відмовити

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання в якому просив слухати справу у його відсутність. Проти задоволення позову заперечив.

Відповідач, ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив встановлений законом строк для звернення до суду за додатковим зобов`язанням, яким є іпотека. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора в зв`язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору, і відповідно зі зміною строку виконання основного зобов`язання з 16.01.2016 року, а тому позивач мав право протягом трьох років з цієї дати звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до 17.01.2019 року, проте з вказаним позовом звернувся лише 27.02.2019 року. Оскільки відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків давності, то вказана обставина є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.04.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого, ОСОБА_1 отримала у кредит грошові кошти в розмірі 53507 шв. франків, що за курсом НБУ на момент укладення договору дорівнювала еквіваленту 223125 грн. 68 коп. з платою за користування кредитними коштами в розмірі 9,99 відсотків річних, яка може бути змінена. Строк дії кредитного договору визначено до 26 квітня 2017 року. (том. 1 а.с. 16-21). В якості забезпечення виконання своїх зобов`язань, Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено з ОСОБА_1 та майновими поручителями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 іпотечний договір від 27.04.2007 року, за умовами якого, остання передала в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 68,47 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том. 1 а.с. 23-24).

04.12.2015 року відповідач направив на адресу позивача ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 27.04.2007 року №0 (том. 1, а.с. 138). Відповідно до змісту надісланої позивачем вимоги, банк вимагав погашення простроченої заборгованості протягом 31 дня з дня її одержання, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.04.2007 року № 0.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01.06.2018 року по справі № 591/1890/16-ц задоволено позовні вимоги позивача. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27.04.2007 № 0 в сумі 15496 швейцарських франків 87 сан. та 90825 грн. 19 коп. пені.(том. 1 а.с. 27-29). Постановою Апеляційного суду Сумської області від 16.10.2018 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01.06.2018 року по справі № 591/1890/16-ц в частині задоволених позовних вимог на користь позивача залишено без змін (том. 1 а.с. 95-98).

Із змісту укладеного між сторонами 27.04.2007 року договору іпотеки вбачається, що п. 1.2. вказаного договору визначено зміст та розмір основного зобов`язання. Так, основним зобов`язанням, що забезпечене договором іпотеки є виконання всіх грошових зобов`язань Іпотекодавця позичальника за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 квітня 2007 року, а саме: отриманого відповідно до кредитного договору тіла кредиту в сумі 53507,00 швейцарських франків 00 сантимів, зобов`язання по сплаті процентів в розмірі 9,99 % річних, плати за кредит в швейцарських франках, зобов`язання по сплаті неустойки (штрафів, пені), витрати пов`язані з пред`явленням вимоги по зобов`язанням за Кредитним договором, зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, збитки, завдані порушенням зобов`язання за кредитним договором чи договором іпотеки. Витрат на страхування предмету іпотеки, якщо такі витрати здійснюються за рахунок іпотекодержателя.

Пунктами 2.1.1, 2.1.2 договору іпотеки встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки (п. 2.1.2. іпотечного договору). Пунктом 4.2. іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. Пунктом 4.5. укладеного сторонами іпотечного договору від 27.04.2007 року визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач фактично обрав судовий спосіб захисту своїх прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений пунктами 4.2, 4.5 іпотечного договору від 27.04.2007 року.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Статтею 3 цього Закону визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України (ст. 2 Закону).

Статтею 572 Цивільного кодексу України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Таким чином, іпотека є різновидом застави.

З вищевикладених правових норм вбачається, що іпотека нерозривно пов`язана з основним зобов`язанням. Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Так, відповідно до п. 1.2.2 Договору кредиту від 27.04.2007 року № 0 строк повернення кредиту визначено до 26.04.2017 року. Разом з тим, надсилаючи 04.12.2015 р. відповідачу вимогу про сплату боргу за Договором кредиту від 27.04.2007 року № 0, (том. 1 а.с. 138), в якій позивач визначив строк повернення зобов`язання протягом 31 дня з дня одержання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, позивач фактично змінив строк дії кредитного договору, і з огляду на не отримання відповідачем вимоги та направлення її відповідачу 05.12.2015 року, саме зі спливом 41 дня позивач набув право на повернення кредитних коштів в повному обсязі або ж на звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, в судовому порядку.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, право на пред`явлення позову до боржника у позивача виникло з 16.01.2016 року та закінчилось 17.01.2019 року. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у лютому 2019 року, тобто поза межами строків позовної давності.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Старббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності. (том. 1 а.с. 138-139)

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що до звернення стягнення на предмет іпотеки по заборгованості в межах дії укладеного сторонами кредитного договору, сплили строки позовної давності, про застосування яких просила відповідач подавши заяву до суду першої інстанції, оскільки позивач не скористався своїм правом, та не звернув стягнення на предмет іпотеки по заборгованості в межах дії укладеного сторонами кредитного договору з дотриманням строків позовної давності.

Що стосується доводів позивача у апеляційній скарзі стосовно того, що він не пропустив строків позовної давності щодо звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по іпотечному договору, з огляду на те, що раніше ним було стягнуто суму заборгованості за зазначеним кредитним договором рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01.06.2018 року по справі № 591/1890/16-ц, що в свою чергу перервало строки позовної давності, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки фактично договір іпотеки є додатковим договором по відношенню до кредитного договору, і фактично строк дії іпотечного договору, як додаткового договору не може перевищувати строку дії основного договору, яким є кредитний договір. (ст. 266 ЦК України).

Водночас, з матеріалів справи вбачається та не спростовується сторонами, що надіславши відповідачу ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу, позивач фактично визначив строк виконання за основним та додатковим зобов`язання встановивши його терміном до 16.01.2016 року. Тобто, колегія суддів вважає, що саме з цієї дати позивач мав право звернутися до суду як з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором (основне зобов`язання) так і з іншим предметом позову, а саме, про звернення стягнення на предмет іпотеки (додаткове зобов`язання). Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач на свій розсуд обрав судовий спосіб захисту своїх порушених прав лише зверненням стягнення на основне зобов`язання за кредитним договором, при цьому строк звернення стягнення на предмет іпотеки не був перерваний, оскільки фактично стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки мають різні предмети позовних вимог, а тому при зверненні стягнення на суму заборгованості за кредитним договором строк для звернення стягнення на предмет іпотеки не переривається а підліковується окремо, разом із строком звернення до суду про стягнення кредитної заборгованості.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що договором іпотеки, як додатковим до кредитного договору, забезпечуються зобов`язання, які виникли в межах дії кредитного договору. При цьому зі змісту вимоги вбачається, що станом на день її надсилання позивачу, тобто станом на 05.12.2015 року заборгованість відповідача складала 11 147,45 шв. франків кредитна заборгованість та 841 шв. франків - прострочена заборгованість по відсотках. Зі змісту наданої позивачем до позовної заяви довідки розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що станом на 25.02.2019 року заборгованість відповідача складає: 11147,45 шв. франків кредитна заборгованість та 7554,21 шв. франків - прострочена заборгованість по відсотках, та 167179 грн. 23 коп. по пені (заборгованість по відсотках за строк з 25.02.218 по 25.02.2019.)

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість по відсотках та по пені, що нарахована позивачем поза межами дії кредитного договору складає: 6713,21 шв. франків по відсотках та 167179 грн. 23 коп. заборгованість по пені (заборгованість по відсотках за строк з 25.02.218 по 25.02.2019.) не забезпечена предметом іпотеки і тому вимоги щодо її погашення не підлягають задоволенню в рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також апеляційний суд звертає увагу, що нараховані суми заборгованості по відсотках поза межами строку дії договору, в т.ч. за останній рік перед зверненням до суду може бути предметом самостійного розгляду відповідальності боржника за порушення з цим грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України.

Питання нарахування пені у вигляді нарахування заборгованості по відсотках, як спосіб застосування даного виду забезпечення виконання зобов`язання, відповідно до ч.1 ст.549 цього Кодексу повинно бути узгодженою сторонами умовою кредитного договору і може бути використана позикодавцем тільки в період дії строку договору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. При цьому згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Водночас, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, пені та штрафи припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи те, що позивачем було змінено строк кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку стосовно того, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в частині нарахованої заборгованості по відсотках в розмірі 6713,21 шв. франків та в розмірі 167179 грн. 23 коп.( як пеня) не підлягають задоволенню, з огляду на те, що зазначена заборгованість нарахована поза межами дії укладеного сторонами кредитного договору і не забезпечена предметом іпотеки.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по відсоткам, нарахованих за межами строку дії договору, із зазначенням, що вказана позовна вимога не підлягає задоволенню за викладених в даній постанові підстав.

Керуючись ст. ст. 367; п. 2 ч. 1 ст. 374; п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376; 381-382 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 грудня 2019 року змінити в частині мотивів відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по відсоткам, нарахованих за межами строку дії договору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 фактично понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко