Справа № 125/2065/18
Провадження № 22-ц/801/2046/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 рокуСправа № 125/2065/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника ТОВ «Краєвид Поділля» - Зубаль А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №125/2065/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» про визнання недійсним правочину оренди землі,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року, яке ухвалене суддею Хитруком В.М. в Барському районному суді Вінницької області, повний текст складено 21 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Краєвид Поділля» про визнання недійсним правочину оренди землі, мотивуючи позовні вимоги тим, що йому на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВН № 041031 належить земельна ділянка площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області.

30 травня 2007 року між позивачем та ТОВ «Краєвид Поділля» було укладено договір оренди землі.

21 березня 2017 року позивач подав до ТОВ «Краєвид Поділля» заяву про розірвання договору оренди землі за закінченням його терміну, на яку отримав відповідь про те, що розірвати договір не можливо, оскільки 01 квітня 2014 року між ним та ТОВ «Краєвид Поділля» укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди землі, на підставі якої продовжено термін оренди на 10 років. Право оренди зареєстроване державним реєстратором Бершадської міської ради Вінницької області 24 березня 2017 року за № 202.

Позивач зазначає, що вказаний правочин ним не підписувався, що вказує на відсутність його волевиявлення на настання правових наслідків за правочином, доручень з даного приводу нікому не давав, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 30 від 30 травня 2007 року та скасувати державну реєстрацію. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року позов задоволено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Краєвид Поділля» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що було відсутнє волевиявлення позивача на підписання додаткової угоди від 01 квітня 2014 року, що і стало підставою для визнання її недійсною.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВН № 041031 (а.с.14).

30 травня 2007 року між позивачем та ТОВ «Краєвид Поділля» було укладено договір оренди землі, який 10 вересня 2007 року зареєстрований державним реєстратором Вінницької регіональної філії Центру ДЗК за реєстраційним № 30, терміном на 10 років (а.с.10 - 13).

ОСОБА_1 подав заяву про розірвання договору оренди землі за закінченням терміну договору до ТОВ «Краєвид Поділля» від 21 березня 2017 року (а.с.9).

На вище зазначену заяву позивач отримав відповідь ТОВ «Краєвид Поділля» вих. № 239 від 11 травня 2017 року про те, що розірвати договір за закінченням його терміну не можливо, оскільки 01 квітня 2014 року між ним та ТОВ «Краєвид Поділля» було укладено додаткову угоду № 1 (а.с.8).

Згідно з умовами додаткової угоди №1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі, орендодавець ОСОБА_1 надає, а орендар ТОВ «Краєвид Поділля» приймає у строкове платне користування земельну ділянку призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Додаткову угоду укладено строком на 10 років (а.с.7).

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначив, що його волевиявлення на укладення додаткової угоди від 01 квітня 2014 року було відсутнє, і він такої угоди не підписував.

Згідно з частини першої та третьої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявленя особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають з умов договору.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно висновку експерта ВНДЕКЦ №409 від 12 лютого 2020 року, підпис у графі «Орендодавець» у додатковій угоді №1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 30 від 30 травня 2007 року, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «Краєвид Поділля», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.126 - 132).

Отже, колегія суддів, приходить до висновку, що задовольняючи позов суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, правильно виходив із того, що при укладенні додаткової угоди від 01 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Краєвид Поділля» було відсутнє волевиявлення позивача, тому наявні правові підстави для визнання оспорюваної додаткової угоди від 01 квітня 2014 року недійсною та скасування її державну реєстрацію, оскільки від імені ОСОБА_1 оспорюваний договір підписано іншою особою, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які інші дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюється таким засобом, серед інших, як висновок експерта, що узгоджується з приписами частини другої зазначеної статті.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Безпідставні є також доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, порушивши ч. 2 ст.264 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 30 від 30 травня 2007 року та скасувати її державну реєстрацію (а.с.2 - 4), а тому суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог, не порушивши ч.2 ст.264 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанцій, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального права, підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.