Постанова

Іменем України

17 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 200/19414/16-ц

провадження № 61-39274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - керівник Дніпровської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Дніпропетровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що 07 серпня 2015 року між ним та

ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого він придбав у ОСОБА_2 вказаний житловий будинок разом із надвірними допоміжними будівлями та спорудами. При цьому сторонами договору купівлі-продажу було виконано умови договору, зокрема: сплачено повну вартість майна, обумовлені обопільні гарантії, продавцем передано покупцю зазначене нерухоме майно без жодних зауважень з приводу якості, або інших характеристик вказаного майна. Проте, у порушення положень пункту 3.1 вказаного договору відповідач ухилялась від нотаріального посвідчення такого договору в строки, обумовлені цим договором.

З урахуванням зазначеного, вважаючи своє право власника порушеним, ОСОБА_1 просив суд визнати договір купівлі-продажу майна

від 07 серпня 2015 року виконаним та дійсним; визнати за ним право власності на указаний будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 07 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконаним та дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, загальною площею 32,0 кв. м, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений 07 серпня 2015 року

між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння що складається з будинку літ. А-1, загальною площею 32 кв. м, який складається з приміщень: кухня 9 кв. м, кімната 15 кв. м, коридор 8 кв. м; господарські будівлі та споруди складаються із: а-1 сіни, а1-1 веранда,

Б-1 сарай, В-1 сарай, Г-1 літня кухня, Н-1 водопровідна колонка, № 2, 3, 4 забори, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку від 07 серпня 2015 року, укладеного між сторонами у справі, який є укладеним та виконаним, у зв`язку із чим позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на спірне домоволодіння визнав обґрунтованими.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня

2017 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 07 грудня 2016 року скасовано та у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом, зокрема договір купівлі-продажу земельної ділянки єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. З матеріалів вбачається, що право власності на спірний житловий будинок, та на земельну ділянку як і право користування земельною ділянкою, на якій він розташований, відповідачці не належить. Отже, представницьким органом, який наділений повноваженнями на представництво інтересів територіальної громади м. Дніпро, зокрема з приводу земельної ділянки, є Дніпровська міська рада.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. Позовні вимоги до Дніпровської міської ради, яка є представницьким органом, який наділений повноваженнями на представництво інтересів територіальної громади

м. Дніпро, зокрема з приводу земельної ділянки, не заявлялись, права якої, в тому числі, зачіпаються рішенням суду, до участі у справі вона не була залучена, що призвело до порушення її прав та обов`язків при ухваленні оскаржуваного рішення.

Крім того, вбачається, що власник спірного будинку судом не встановлений і до участі у справі не залучений, і суд першої інстанції без з`ясування кола осіб, яким належить відповідне право, в тому числі й можливих спадкоємців, передчасно дійшов висновку, що відповідач є власником спірного будинку і має право вчиняти відповідні правочини.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд першої інстанції це питання не вирішив, тому колегія суддів вважала, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалене із неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалася на те, що суд апеляційної інстанції не врахував тих обставин, що прокурор заявив позов нібито в інтересах Дніпропетровської міської ради, вважаючи, що в цій справі порушуються її права та інтереси, та про необхідність залучення її до участі у справі, незважаючи на те, що на дату подання апеляційної скарги такої юридичної особи і органу місцевого самоврядування не існувало, оскільки 07 вересня 2016 року її було перейменовано у Дніпровську міську раду. Вважала, що прокурор діяв в інтересах неіснуючого органу місцевого самоврядування.

Також посилалась на те, що судом було порушено принцип правової визначеності, оскільки рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року було визнано право власності на спірну земельну ділянку за фізичною особою, і це рішення

10 жовтня 2009 року набрало законної сили. Вона не є стороною у справі, але вирішуючи спір, суд вирішив питання про її права та інтереси, оскільки вона та позивач уклали два договори купівлі-продажу по 1/2 частини указаного домоволодіння.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано указану цивільну справу із суду першої інстанції.

У листопаді 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 липня 1945 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого остання придбала придбала у власність право застройки за адресою:

АДРЕСА_2 . Через деякий час на цій земельній ділянці

ОСОБА_5 було збудовано будинок, який у 1952 році було зареєстровано Дніпропетровським міськвиконкомом про що видано реєстраційне посвідчення.

Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого будинок літ. А-1, загальною площею 32 кв. м, складається із приміщень: кухня 9 кв. м, кімната 15 кв. м, коридор 8 кв. м; господарські будівлі та споруди складаються з: а-1 сіни, а1-1 веранда, Б-1 сарай, В-1 сарай, Г-1 літня кухня, Н-1 водопровідна колонка, № 2, 3, 4 забори.

07 квітня 1980 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 будинок разом із надвірними допоміжними будівлями та спорудами, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , за суму 3 000,00 карбованців. Вказана сума повністю передана продавцю у момент укладення договору, а продавець, в свою чергу засвідчила, що право власності на вказаний будинок перейшло до ОСОБА_2

07 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останній придбав вказаний житловий будинок із надвірними допоміжними будівлями та спорудами, за суму 60 000,00 грн. Указану суму під час укладення договору позивачем передано відповідачу в повному обсязі, а відповідачем в свою чергу передано позивачу ключі від вхідних дверей та всі документи на будинок. Крім того, відповідно до пункту 3.1 договору відповідач зобов`язався нотаріально посвідчити укладений між сторонами договір у 3 денний термін.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статей 15-16 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України, який діяв на час укладання спірного правочину, за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом (статті 656 ЦК України).

Так, статтею 657 ЦК Українипередбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно частини першої статті 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Крім того, згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Отже, представницьким органом, який наділений повноваженнями на представництво інтересів територіальної громади м. Дніпро, зокрема з приводу земельної ділянки, є Дніпровська міська рада.

Відповідно до статті 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов`язаних із встановленням належності відповідача.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із відсутності належних та допустимих доказів того, що відповідачці на праві власності належить спірний житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований. Також відсутні належні докази наявності у відповідачки права користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний житловий будинок.

Із матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги до Дніпровської міської ради не заявлялись, права якої, в тому числі, зачіпаються рішенням суду, до участі у справі вона не притягувалася, що призвело до порушення прав територіальної громади при ухваленні оскаржуваного рішення.

Ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд першої інстанції це питання не вирішив, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що відмова у зазначеному позові не позбавляє позивача права звертатися з відповідним позовом до належних відповідачів у передбачений законом спосіб та порядок.

Посилання касаційної скарги на те, що прокурор діяв в інтересах неіснуючого органу місцевого самоврядування, й про те, що апеляційний суд вирішив питання про права та інтереси заявника, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і не спростовують його висновків про те, що за відсутності процесуальних повноважень, суд апеляційної інстанції не може залучати до участі у справі усіх осіб, прав та інтересів яких стосується вирішення цього спору, й про те, що позивач не позбавлений можливості звертатися з відповідним позовом до належних відповідачів у передбачений законом спосіб та порядок.

При вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович