Справа № 626/2736/19
Провадження № 2/626/115/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

20.02.2020 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Рибальченко .І .Г.,

за участю секретаря Скачко Т. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувалою давністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та всі господарські АДРЕСА_2 , за набувальною давністю.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що згідно договору житлового найму від 11.04.2006 року вона винаймає житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 ПСП ім. Щорса. Відповідно інформації з ЄРПУО ФОП, ПСП ім.Щорса припинено 25.01.2013 року.

З 11.04.2006 року позивач з родиною постійно проживає у будинку, сплачує кошти за надані комунальні послуги, утримує домоволодіння. За рішенням виконачого комітету Кирилівської сільської ради Красноградського району від 12 березня 2012 року домоволодінню, в якому проживає позивач, присоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 . Згідно довідки КПТІ "Інвентаризатор" № 390 від 21.11.2019 року, право власності на будинок АДРЕСА_2 не зареєстроване, рік побудови 1971, загальна площа житлового будинку - АДРЕСА_4 .

Враховуючи, що згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), позивач просила визнати за нею право власності на житловий будинок та всі господарські будівлі і споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , за набувальною давністю

Сторони в судове засідання не з`явилися. Від позивача надійшла заява, в якій вона позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач - Кирилівська сільська рада Красноградського району, у своїй письмовій заяві просила позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності на нерухоме майно за набувалою давністю задовльнити та клопотала про розгляд справи без участі представника відповідача.

Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.04.2006 року ПСП ім.Щорса з одного боку і ОСОБА_2 (яка змінила прізвище після одруження на ОСОБА_3 ) з іншого уклали договір житлового найму, згідно якого позивачу було надано житловий будинок АДРЕСА_3 для проживання наймача та членів його сім`ї. 11.04.2006 року було складено акт про передачу житлового приміщення.

Таким чином, на підставі вказаного договору найму житлового приміщення від 11.04.2006 року позивач набула права користування житловим будинком.

Рішенням Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківсьої області № ВК ІІІ-13 від 12.03.2012 року домоволодінню, в якому проживає ОСОБА_2 присвоєно таку поштову адресу: АДРЕСА_2 . 18.08.2015 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на " ОСОБА_3 ".

З довідки виданої КПТІ "Інвентаризатор" 21.11.2019 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 не зареєстроване.

Як зазначено в довідці Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківсьої області від 19.11.2019 року в житловому будинку , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1984 р.н., ОСОБА_5 , 2003 р.н.. ОСОБА_6 , 2008 р.н., ОСОБА_7 , 2011 р.н., ОСОБА_8 , 2017 р.н., ОСОБА_9 , 1966 р.н., ОСОБА_10 , 1965 р.н., ОСОБА_11 , 1987 р.н., ОСОБА_12 , 1988 р.н.

Позивач ОСОБА_1 з 10.11.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується копією паспорту.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першійстатті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу Україниє фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьоїстатті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦивільному кодексі Українистрок, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першоїстатті 344 Цивільного кодексу Українидобросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вселилася та набула права користування житловим будинком за адресою: с.Високий Красноградського району, на підставі договору житлового найму від 11.04.2006 року.

Таким чином, вона володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки вона володіє майном не як власник, а як користувач.

Як вбачається з позовної заяви, позивач достовірно знає, про те, що вона не набувала права власності на спірний житловий будинок, оскільки як на підставу свого позову посилається на бажання набути право власності на нерухоме майно.

Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати підлягають до стягнення з позивача на підставі ст.141 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 ухвалою Красноградського районного суду від 21.12.2019 року було надано відстрочку зі сплати судового збору до винесення рішення по справі.

Керуючись ст.ст.259,263 - 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кирилівської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувалою давністю- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривні 40 коп. рахунок отримувача UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), Код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя