ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 641/1271/19

провадження № 22-ц/818/1523/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про скасування заборони на нерухоме майно за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Курганникової О.А., в залі суду в місті Харкові,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про скасування заборони на нерухоме майно.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року позов задоволено. Скасовано заборону на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , накладену ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.10.2011 року у справі №2-2550/11. Стягнуто з ПАТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом не враховано наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 01.12.2011 року по справі №2-2550/2011 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У разі задоволення позову ОСОБА_1 про скасування заборони на нерухоме майно, яке є забезпеченням виконання вищевказаного судового рішення від 01.12.2011 року, подальша реалізація нерухомого майна може зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості. Сам факт існування іпотеки не є підставою для зняття накладеної судом заборони. При цьому накладення арешту на спірне майно не позбавляє ОСОБА_1 , як іпотекодержателя майна, права на звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , з урахуванням правил пріоритетності, визначених ст. 3 Закону України «Про іпотеку». Відповідач вважає, що належним відповідачем у справі є ОСОБА_2 , а не Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк». Крім того заява про скасування заходів забезпечення позову повинна розглядатися саме у провадженні, в якому було накладено це забезпечення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11 були застосовані заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1 . З 01.10.2018 року іпотекодержателем вказаної квартири за Іпотечним договором № 22-1-05-49 від 03.03.2008 року - є ОСОБА_1 . Оскільки наявність заборони відчуження предмета іпотеки порушує право позивача на реалізацію своїх прав, передбачених умовами договору іпотеки, є підстави для скасування заходів забезпечення позову у вигляді заборони на нерухоме майно, застосованою ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 жовтня 2018 року є іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 за Іпотечним договором № 22-1-05-49 від 03.03.2008 року (а.с.11).

Так, 03 березня 2008 року між АКБ «Меркурій» та ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит № 22-12-51 на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 185 250 грн. (а.с.4-6).

На забезпечення виконання кредитного зобов`язання 03 березня 2008 року між АКБ «Меркурій» та ОСОБА_2 також укладено іпотечний договір № 22-1-05-49, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

30 серпня 2018 року між ПАТ Банк «Меркурій» та ОСОБА_3 було укладено Договір № 35 про відступлення прав вимоги до ОСОБА_2 за Іпотечним договором № 22-1-05-49 від 03.03.2008 року (а.с.9-10).

В подальшому 01 жовтня 2018 року за договором про відступлення права вимоги ОСОБА_3 відступив ОСОБА_1 право вимоги до боржника за Іпотечним договором № 22-1-05-49 від 03.03.2008 року (а.с.11-12).

Разом з тим в провадженні Комінтернівського районного суду міста Харкова перебувала справа № 2-2550/11 за позовом ПАТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 22-12-51 від 03.03.2008 року.

В межах розгляду вказаної справи на підставі ухвали від 04.10.2011 року судом було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на нерухоме майно - на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням від 01.12.2011 року у справі № 2-2550/11 судом було задоволено позовні вимоги ПАТ «Перший український міжнародний банк» та вирішено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору № 6203830 від 04.04.2008 в розмірі 75583,85 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день постановлення рішення складає 603892,29 грн., пеню в сумі 29546,39 грн., судові витрати в сумі 1820,00 грн., а всього 635258,68 грн.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що після переходу прав іпотекодержателя стало відомо про наявність обтяжень предмету іпотеки, а саме: наявна заборона на нерухоме майно, застосована ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11, де боржником є ОСОБА_2 . При цьому останній систематично не виконує зобов`язання за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до позивача, тому ОСОБА_1 зазначає, що у нього з`явилось право задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки третім особам. Таке право іпотекодержателя визначено Розділом 4 Іпотечного договору № 22-1-05-49 від 03.03.2008 року та ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Проте наявність обтяження предмету іпотеки, накладеного ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11, позбавляє його можливості реалізувати наявний у нього обсяг прав іпотекодержателя, що обумовлює необхідність скасування заходів забезпечення позову, накладених судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що його права, як іпотекодержателя, на задоволення вимог, забезпечених іпотекою за рахунок квартири АДРЕСА_1 мають вищий пріоритет над правами ПАТ «Перший український міжнародний банк» як кредитора за незабезпеченим зобов`язанням. Проте наявність обтяження предмету іпотеки, накладеного ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11, позбавляє його можливості реалізувати наявний у нього обсяг прав іпотекодержателя, що обумовлює необхідність скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи убачається, що за договором про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 набув право вимоги до боржника за Іпотечним договором № 22-1-05-49 від 03.03.2008 року (а.с.11-12). Предметом договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

Договір іпотеки не містить заборони щодо заміни іпотекодержателя.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином ОСОБА_1 як іпотекодержатель нерухомого майна, право якого зареєстроване в установленому законом порядку, має право на звернення з позовом про скасування заборони на нерухоме майно, якщо вважає, що такими діями порушені його права, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16-ц.

Забороною відчуження нерухомого майна, на користь особи, що не є іпотекодержателем, порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Зі змісту наведених приписів Закону України «Про іпотеку» випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Такий правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17.

З матеріалів справи убачається, що договір іпотеки, право вимоги за яким наразі перейшло до позивача, було укладено 03.03.2008 року, тобто іпотека спірної квартири виникла раніше за накладення судом заборони відчуження спірної квартири.

Наявність обтяження предмету іпотеки, накладеного ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11, позбавляє ОСОБА_1 можливості реалізувати наявний у нього обсяг прав іпотекодержателя.

При цьому позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладення заборони на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право ОСОБА_1 на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та шляхом прийняття предмета іпотеки у власність, в порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Вжиті заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , застосованою ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11, слід скасувати, оскільки наявна заборона на нерухоме майно порушує права іпотекодержателя.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання відповідача на те, що заява про скасування заходів забезпечення позову повинна розглядатися саме у провадженні, в якому було накладено це забезпечення, - спростовуються вимогами закону, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

ОСОБА_1 не є учасником справи № 2-2550/11 за позовом ПАТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6203830 від 04.04.2008 року. Тому позивач позбавлений можливості звернутися до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову у вигляді заборони на нерухоме майно, застосованою ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 04.10.2011 року у справі № 2-2550/11. Натомість права позивача, з урахуванням ст. 16 ЦК України, підлягають захисту шляхом пред`явлення відповідного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 19.02.2020 року.