ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3590/20 Справа № 210/3104/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/3104/15-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року, яке ухвалене суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання договору недійсним, просила визнати кредитний договір № від 06.03.2007 року, укладений між нею та відповідачем недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 06.03.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», на теперішній час Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та нею був укладений договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до п. 1.1. спірного договору банк зобов`язався надати їй кредит в сумі 99000,00 доларів США.

Вважає даний договір таким, що суттєво порушує її права та норми чинного законодавства. В порушення п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» її не було повідомлено письмово про кредитні умови договору. Крім того, до договору не було надано графік платежів, де має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. ОСОБА_1 вважає, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунку між резидентами на території України є гривня, проте надання їй кредиту у іноземній валюті призвело до того, що позивачка перебуває у дискримінаційному становищі відносно відповідача. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, в зв`язку з чим значно погіршився її фінансовий стан.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції продовжено розгляд справи за нормами ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 року, проте, на думку позивачки, це не відповідає дійсності, оскільки банк не надав відзив на позовну заяву, чим порушив вимоги ст. 187 ЦПК України, тобто банк повинен був діяти у відповідності до нових положень ЦПК України, чого зроблено не було, та на що суд першої інстанції не звернув уваги. Вказує, що судом першої інстанції в рішенні зазначений номер рахунку, на який відбулось перерахування деяких сум по кредиту, та який не співпадає з номером рахунку зазначеному у п.1.5 кредитного договору, в зв`язку з чим вона ставить під сумнів надходження кредитних коштів на рахунок позивачки. Вважає, що банком порушено законодавство, оскільки позивачка не мала права отримувати іноземну валюту для розрахунків, тобто валютні кошти використовуються для розрахунків, виключно у сфері зовнішньоекономічної діяльності при розрахунках з нерезидентами України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 99000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення не пізніше 05.03.2018 року (Т. 1 а.с. 7-9).

11.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №0 від 06.03.2007 року, яким сторони домовились внести наступні зміни в п. 1.1. Кредитного договору, відповідно до яких банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит (грошові кошти) в сумі 159000,00 доларів США та сплатити, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором (Т. 1 а.с. 48-49).

24.02.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 06.03.2007 року, якою сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту за договором, який викладено у Додатку №1 до додаткової угоди №2 (Т. 1 а.с. 53, 54-56).

15.05.2014 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №3 до договору про надання споживчого кредиту, якою сторони домовились щодо зміни умов кредитного договору №0 від 06.03.2007 року, при реструктуризації (Т.1 а.с. 57-58).

Між тим, 12.03.2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.03.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №031, відповідно до умов якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, вбудоване в перший поверх 5-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 66-69).

11.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки №031 від 12.03.2007 року, відповідно якого п. 1.2.1. договору іпотеки викладено у новій редакції, встановлено, що зобов`язання по поверненню кредитних коштів у сумі 159 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору склало 802 950,00 грн. Інші положення договору іпотеки залишено без змін (Т. 1 а.с. 70).

15.05.2014 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки №031 від 12.03.2007 року, яким зокрема п. 1.2.2 договору викладено в новій реакції, встановивши, що зобов`язання по поверненню отриманого кредиту за кредитним договором становить в термін до 05.03.2020 року, якщо інший термін не встановлено згідно умов кредитного договору. Крім того, доповнено договір п. 1.10 (Т. 1 а.с. 71-72).

11.02.2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за договором споживчого кредиту №0 від 11.02.2008 року (про внесення змін), між АКІБ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №0, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме нежиле приміщення, вбудоване в перший поверх 5-ти поверхового житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 73-75).

Меморіальний ордер № від 06.03.2007 року, зі змісту якого слідує, що платником є АТ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», який з дебет рахунку № НОМЕР_1 здійснив безготівковий перерахунок на користь одержувача ОСОБА_1 на кредит рахунок № НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 99000,00 /USD (499950,00 UAH). Призначення платежу: Надання кредиту згідно угоди 0 від 06.03.2007 року ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 45).

Меморіальний ордер № від 11.02.2008 року зі змісту якого слідує, що платником є АТ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», який з дебет рахунку № НОМЕР_1 здійснив безготівковий перерахунок на користь одержувача ОСОБА_1 на кредит рахунок № НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 30000,00 /USD (151500,00 UAH). Призначення платежу: Надання кредиту згідно угоди 0 від 06.03.2007 року ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 46).

Меморіальний ордер № від 15.02.2008 року зі змісту якого слідує, що платником є АТ «УкрСиббанк, на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк», який з дебет рахунку № НОМЕР_1 здійснив безготівковий перерахунок на користь одержувача ОСОБА_1 на кредит рахунок № НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 30000,00 /USD (151500,00 UAH). Призначення платежу: Надання кредиту згідно угоди 0 від 06.03.2007 року ОСОБА_1 ( Т. 1 а.с. 47).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивачка діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Статтями 6 та 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору , умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, перелік підстав визнання правочину недійсним є вичерпним та розширенню не підлягає.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, між Банком та позивачкою укладено кредитний договір у письмовій формі, відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України. Кредитний договір № від 06.03.2007 року був особисто підписаний ОСОБА_1 , зокрема наявна відмітка з підписом ОСОБА_1 «Оригінал даного договору отримано 06.03.2007 року», і цього факту вона не заперечувала. Пунктом 9.13. договору про надання споживчого кредиту позичальник, тобто ОСОБА_1 засвідчила про те, що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі та вважає їх справедливими по відношенню до себе; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 9).

Пунктом 1.5. розділу 1 цього договору передбачено, що Банк надає позичальнику кредит, шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у Банку. Крім того, банк перерахував позивачці на її поточний рахунок обумовлену в кредитному договорі грошову суму в розмірі 99 000 доларів США., що підтверджується меморіальним ордером № від 06.03.2007 року.

Крім того, Банком на виконання умов Договору про внесення змін № 1 до кредитного договору № 0 від 06.03.2007 року, було перераховано грошові кошти в загальному розмірі 30 000,00 доларів США на рахунок позивачки, що підтверджується випискою та меморіальним ордером № від 11.02.2008 року.

15.02.2008 року Банком було перераховано грошові кошти в загальному розмірі 30 000,00 доларів США на рахунок позивачки, що підтверджується випискою та меморіальним ордером № від 15.02.2008 року.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 254).

Розділом 4 Положення № 254 визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (абзац другий пункту 4.10. Положення 254).

Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення 254).

Відповідно до умов п. 1.4. договору про надання споживчого кредиту № №0 від 06.03.2007 року кредит надавався позичальнику для її потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням найманого працівника), а саме, на споживчі потреби.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачка у встановленому порядку не відмовлялась від виконання умов кредитного договору та не інформувала банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, при цьому, виконувала зобов`язання за Договором, зокрема здійснювала платежі за Договором саме в іноземній валюті, із претензіями до банку не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами договору, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні суду першої інстанції зазначений номер рахунку, на який відбулось перерахування деяких сум по кредиту не співпадає з номером рахунку зазначеному у п.1.5 кредитного договору, в зв`язку з чим ставить під сумнів надходження кредитних коштів на рахунок позивачки та використання їх нею.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконне використання банком іноземної валюти, оскільки позивачка не мала права отримувати кредитні кошти в іноземній валюті, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з банківською ліцензію №75 від 24.12.2001 року, виданою Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», банк має право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (Т. 1 а.с. 59).

Відповідно до дозволу №75-2 від 19.11.2002 року, виданого Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу, а також самого додатку до дозволу №75-2 від 19.11.2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (Т. 1 а.с. 60, 61).

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275 (яке було чинне на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензійна виконання вимог пункту1розділу II Закону України від 15лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій) (п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року).

Отже, Банк на час надання кредиту в іноземній валюті мав відповідну ліцензію на здійснення кредитування в іноземній валюті, зокрема й укладання кредитного договору з позивачкою.

Окрім того, станом на час укладення договору, тобто 06.03.2007 року була відсутня законодавча заборона на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому відповідач мав право надавати споживчий кредит в іноземній валюті.

Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності 16 жовтня 2011 року, отже не може бути застосований до правовідносин, які виникли між сторонами ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Як роз`яснено в п. п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: