КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/6323/17 Головуючий у суді І інстанції Декаленко В.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Ігнатченко Н.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 2 червня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 9 листопада 2016 року у загальному розмірі 59 866,33 грн та судових витрат у розмірі 1 600,00 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 2 липня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції правил підсудності.

Однак апеляційна скарга не може бути прийнята до апеляційного провадження враховуючи наступні підстави.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Тобто, в процесуальному законодавстві закріплено обов`язок суду апеляційної інстанції відмовити у відкритті апеляційного провадження у справі за наявності постанови про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року про відкриття провадження у справі (а.с. 58, 59, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року залишено без змін (а.с. 75, т. 1).

6 листопада 2017 року відповідач вдруге звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с. 85, 86, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року у відкритті апеляційного провадження було відмовлено (а.с. 91, т. 1).

27 листопада 2017 року відповідач втретє звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с. 94, 95, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 грудня 2017 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено (а.с. 99, т. 1).

Постановою Верховного Суду від 24 травня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року та від 4 грудня 2017 року залишено без змін (а.с. 151-155, т. 1).

Разом з тим, не дочекавшись касаційного перегляду справи, ОСОБА_1 6 квітня 2018 року вчетверте направив до суду першої інстанції апеляційну скаргу на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року (а.с. 157, 158, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на зазначену вище ухвалу суду першої інстанції відмовлено (а.с. 163, т. 1).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Верховного Суду від 8 жовтня 2018 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2018 року відмовлено.

Утім, відповідач вп`яте оскаржив ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року, надіславши апеляційну скаргу 29 січня 2019 року (а.с. 173, 174, т. 1).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2019 року ОСОБА_1 вкотре відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у даній справі (а.с. 178, 179, т. 1).

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 22 лютого 2019 року залишено без змін (а.с. 28-30, т. 2).

Незважаючи на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду, 2 липня 2019 року ОСОБА_1 вшосте звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року (а.с. 32-33, т. 2).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року необхідно відмовити на підставі вимог пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України.

Поряд з цим, вивчивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що вищевказані дії ОСОБА_1 є зловживанням процесуальними правами та до останнього необхідно застосувати заходи процесуального примусу у зв`язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 2 червня 2017 року було відкрито провадження у даній справі, а відповідач п`ять разів звертався до суду з апеляційною скаргою на одне й те ж саме судове рішення й матеріали справи містять чотири ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, а також постанови суду касаційної інстанції про залишення касаційних скарг ОСОБА_1 без задоволення, а трьох ухвал апеляційного суду - без змін.

За змістом апеляційних скарг, які є ідентичними за своїм змістом, та ухвалених судами рішень вбачається, що відповідач, скориставшись своїм правом апеляційного оскарження, недобросовісно ставиться до процесуальних обов`язків, неухильне виконання яких визначено вимогами ЦПК України, вдаючись до прийомів, що штучно затягують розгляд справи.

Згідно частинами першою, другою, пунктом 10 частини третьої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Розумність строків розгляду справи судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 10 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Встановлено, що ОСОБА_1 особисто та через свого представника за довіреністю ОСОБА_2 систематично подає апеляційні скарги на одне і те ж саме судове рішення, чим демонструє явне зловживання процесуальними правами та нехтування процесуальними обов`язками.

Такі дії мають на меті не перегляд в апеляційному порядку судового рішення, а створення штучних перешкод з метою затягування розгляду справи судом першої інстанції по суті.

Неодноразове оскарження ухвали про відкриття провадження шляхом подання відповідних скарг, які також не відповідають необхідним вимогам, є явним проявом дій, що вчиняються з метою перешкоджання судочинству та затягування розгляду справи.

У судових рішеннях судів апеляційної та касаційної інстанції відповідачу постійно наголошувалося на тому, що неодноразове повторне оскарження одного і того ж судового рішення, яке уже переглянуте в апеляційному порядку, може тлумачитись як зловживання цивільно-процесуальним правом на оскарження, та, відповідно, порушення прав позивача на розгляд справи судом у розумні строки.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає дії ОСОБА_1 щодо систематичної подачі апеляційних скарг на одне і теж саме судове рішення є зловживанням процесуальними правами, що суперечить завданню цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється саме форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Частиною четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно із статтею 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

У відповідності до пункту 5 частини першої статті 144 ЦПК України, одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (пункт 2 частини першої статті 148 ЦПК України).

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність застосування до ОСОБА_1 заходу процесуального примусу у вигляді накладення штрафу у розмірі двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2020 році становить 4 204,00 грн. На переконання суду штраф у такому розмірі повністю кореспондується з допущеними зловживаннями та має забезпечити спонукання учасника справи до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства у майбутньому.

Згідно із частиною п`ятою статті 148 ЦПК України ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України.

Положенням частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 44, 143, 144, 148, 358, 381 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 2 червня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (отримувач коштів: УК у Печер.р-ні/Печерс.р-н/21081100; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA6026007; код класифікації доходів бюджету: 21081100) штраф в розмірі 4 204,00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні).

Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили.

Копію ухвали апеляційного суду надіслати учасникам справи та стягувачу Державній судовій адміністрації України до відома та виконання. Відповідачу надіслати копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами, якщо такі подавалися. Копію апеляційної скарги залишити у справі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Суддя Н.В. Ігнатченко