Справа № 158/203/20
Провадження № 2/0158/261/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Корецької В.В.

за участю секретаря - Процик Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення Жидичинської сільської ради та державного акту на право власності на землю, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення Жидичинської сільської ради та державного акту на право власності на землю.

Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку з надвірними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що власниками земельної ділянки, на якій знаходиться його будинок є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі договору дарування від 06.11.2011 року. Із вказаного договору встановлено, що дарувальником (попереднім власником) зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_4 , згідно рішення Жидичинської сільської ради №10 від 14.11.1996 року та державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ №031681, виданого Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області 11.11.1997 року.

Крім того, зазначив, що при зверненні до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області та відділу Міжрайонного управління у Ківерцівському та Рожищенському районах ГУ Держгеокадастру у Волинській області йому стало відомо, що оспорювальне рішення сільської ради та державний акт на землю на ім`я ОСОБА_4 не видавалось.

З врахуванням вищевикладеного, просить визнати незаконним та скасувати рішення Жидичинської сільської ради народних депутатів №10 від 14.11.1996 року; визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії IV-ВЛ №031681, виданого Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області від 11.11.1997 року на ім`я ОСОБА_4 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності №490.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.02.2020 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

25.02.2020 року від представника відповідача Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області до суду подано відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає, що земельні ділянки належали ОСОБА_4 на підставі державного акту, який виданий згідно рішення Жидичинської сільської ради №10 від 14.11.1996 року. Крім того при прийнятті рішення у 1996 році та видачі державного акта у 1997 року права позивача порушено не було, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 26.02.2020 року витребувано з Державного архіву Волинської області рішення Жидичинської сільської ради Народних депутатів №10 від 14.11.1996 року.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.04.2020 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, від останнього до суду подано заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, від предстаника останнього - адвоката Клубука О.П. до суду подано заяву про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

На момент прийняття оскаржуваного рішення діяв Земельний кодекс України в редакції 1990 року, який має застосовуватись при вирішенні даного спору.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗК України (в редакції 1990 року) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Стаття 17 ЗК України визначає порядок передання земельних ділянок у власність, а стаття 19 ЗК України - у користування.

Отже, порядок надання селищною радою земельних ділянок як у постійне, так і тимчасове користування, а також на умовах оренди, є однаковим і визначається положеннями ст.19 ЗК України.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, проводиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому ст.ст. 31 і 32 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими районними Радами народних депутатів.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №150567203, власником житлового будинку з надвірними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 /а.с.10/.

Також встановлено, що спірна земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок з надвірними господарськими спорудами та будівлями, власником якого є позивач ОСОБА_1 та який знаходиться в АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ №031681, виданого Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області 11.11.1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №490.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з копії вказаного державного акту, спірна земельна ділянка належить ОСОБА_4 на підставі рішення Жидичинської сільської ради від 14.11.1996 року №10 /а.с.16/.

Крім того, згідно з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Інформаційної довідки від 27.02.2018 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:001:1060, на підставі договору дарування земельної ділянки №1129 від 06.12.2011 року /а.с.13-15/.

Відповідно до договору дарування від 06.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Грудзевич Т.О. Ківерцівського нотаріального округу, даний договір укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , згідно умов якого перша передає останнім безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,52 га, передану для обслуговування житлового будинку (0,25 га) та ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Жидичин, Ківерцівського району Волинської області, кадастрові номери :01:001:1060, :01:001:1061 /а.с.11-12/.

Однак, як вбачається із відповіді відділу у Ківерцівському районі Міжрайонного управління у Ківерцівському та Рожищенському районах ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 27.05.2019 року №03-3/340 державний акт серії IV-ВЛ №031681, виданого Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області 11.11.1997 року на ім`я ОСОБА_4 відсутній в архіві відділу управління Держгеокадастру. В книзі записів державних актів на право власності на землю по Жидичинській сільській раді за №490 зареєстрований державний акт на іншого громадянина /а.с.22/.

Разом з тим, у судовому засіданні також встановлено, що оскаржуване рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району №10 від 14.11.1996 року та у протоколах сесій, засідань виконавчого комітету Жидичинської сільської ради за 1992-1997 роки відсутні відомості про передачу у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,52 га, в с. Жидичин, Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_4 .

З набуттям у встановленому порядку 18.12.2018 року права власності на житловий будинок з надвірними господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , до позивача, у відповідності до ч. 1 ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні із ст. 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Крім того, пунктом «є» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Вказаний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16, 6-2цс15 від 11.02.2015 року, а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 16.03.2020 року у справі №675/2372/16-ц (провадження №61-29813сво18), який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вищезазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими норами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та земельної ділянки та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності. Якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивачу ОСОБА_1 , після набуття права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, стало відомо про порушення його права зокрема щодо переходу права власності на земельну ділянку, яке підлягає судовому захисту за нормами законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Доводи відповідача та представника третьої особи ОСОБА_3 - Клубука О.П. щодо законності набуття права власності ОСОБА_4 та в подальшому ОСОБА_3 , ОСОБА_7 є безпідставними і не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки має місце загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Як зазначено у Постанові КЦС ВС України від 26.12.2019 року (справа № 364/515/19) визнанню за позивачем права власності на земельну ділянку не обов`язково має передувати рішення суду про припинення права власності відповідача на земельну ділянку, оскільки воно припиняється внаслідок набуття позивачем права власності житловий будинок.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що на спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами позивача, при цьому оскаржуване рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району №10 від 14.11.1996 року та у протоколах сесій, засідань виконавчого комітету Жидичинської сільської ради за 1992-1997 роки відсутні відомості про передачу у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,52 га, в с. Жидичин, Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_4 , а тому суд, з метою захисту прав позивача на безперешкодне обслуговування та користування належними йому на праві власності житловим будинок та надвірними будівлями і спорудами приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, оскільки у даному випадку має місце загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 1681,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст. ст. 15, 16, 373, 377 Цивільного кодексу України, 9, 17, 19, 120, 125, 145, 152 Земельного кодексу України (1990 року), суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення Жидичинської сільської ради та державного акту на право власності на землю - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Жидичинської сільської ради народних депутатів №10 від 14.11.1996 року.

Визнати недійсним державний акт на право власності на землю серія IV-ВЛ №031681, виданого Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області від 11.11.1997 року на ім`я ОСОБА_4 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності №490.

Стягнути з Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області в користь ОСОБА_1 судові витрати повязані з оплатою судового збору в розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 .

Представник позивача - ОСОБА_5 , житель АДРЕСА_2 .

Відповідач - Жидичинська сільська рада Ківерцівського району Волинської області, адреса: с. Жидичин, вул. Данила Галицького, 12, Ківерцівського району Волинської області.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог:

- ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_4 ;

- ОСОБА_3 , житель АДРЕСА_4 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 - Клубук Олександр Павлович , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька