Справа № 344/2935/16-ц
Провадження № 2/344/657/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Антоняка Т.М.

секретаря Максимів Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Івано-Франківську справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № IFXRRX08190288 від 05.03.2008 року в розмірі 15517,55 грн. та судових витрат, понесених по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2016 року (головуюча-суддя Польська М.В.) у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № IFXRRX08190288 від 05.03.2008 року в розмірі 15517,55 грн. відмовлено (а.с. 3637).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2016 року залишено без змін (а.с. 64-65).

18.02.2019 року з Верховного суду надійшла вищезазначена справа, по якій, згідно постанови Верховного суду від 23 січня 2019 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 33-36).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 99).

Ухвалою від 20.02.2019 року (суддя Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження (а.с. 100).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 05 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який складається з анкети-заяви клієнта, Умов надання споживчого кредиту та Тарифів банку, за умовами якого відповідач отримав кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 12 410,17 грн з оплатою 12 % річних і кінцевим терміном повернення грошових коштів - 05 березня 2010 року. Умовами надання споживчого кредиту передбачено відповідальність сторін, в тому числі штрафні санкції. Відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого станом на 12 лютого 2016 року у відповідача наявна заборгованість у розмірі 15 517,55 грн, з яких: 567,87 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 13 734,56 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 500 грн - штраф (фіксована частина), 715,12 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 517,55 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просив в разі неявки в судове засідання відповідача проводити розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 3).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 05.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFXRRX08190288 від 05.03.2008 року, який складається з анкети-заяви клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, за умовами якого відповідач отримав кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 12410,17 грн., під 12% річних з кінцевим терміном повернення коштів по 05.03.2010 року (а.с. 6-9).

Також, зазначеним вище кредитним договором було погоджено умови сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 148,92 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1989,00 грн.

Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено відповідальність сторін, в тому числі штрафні санкції.

Згідно змісту заяви позичальника від 05.03.2008 року, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «1» по «5» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 734,08 грн. для погашення заборгованості за кредитом.

Сторони укладали правочин, шляхом підписання заяви позичальника, у якій зазначено, що невід`ємною частиною укладеного договору є додатки до нього, зокрема, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з якими відповідач ознайомлений.

За змістом п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

Відповідно до умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (п. 5.3), при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості.

Згідно п. 5.5 Умов, терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафу) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п`ять років.

Долучені до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, відповідальність сторін, - відповідачем не підписані.

Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), але не конкретизовано яка саме редакція Умов надання банківських послуг погоджена споживачем.

На підтвердження свого позову Банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором № IFXRRX08190288 від 05.03.2008 року, з якого слідує, що станом на 12.02.2016 року у відповідача наявна заборгованість у сумі 15517,55 грн., а саме 567,87 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 13734,56 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 500 грн штраф (фіксована частина), 715,12 грн штраф (процентна складова) (а.с. 4-5).

За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У заяві позичальника № IFXRRX08190288 від 05.03.2008 року відповідача розмір та порядок нарахування неустойки не зазначений.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за комісією за користування кредитом, а також стягнути неустойку - пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № IFXRRX08190288 від 05.03.2008 року, посилався на Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), як невід`ємну частину кредитного договору.

Витягом з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 5 років (пункт 5.5 згаданих Умов) та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (05.03.2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09.03.2016 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату неустойки (пені, штрафів), наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

Крім того, враховуючи, що витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які містяться у матеріалах справи, не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.03.2008 року шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді неустойку за несвоєчасне погашення кредиту, що встановлена у формі пені та штрафів та п`ятирічний строк позовної давності.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» неустойки, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку позичальника по їх сплаті позивачу у заяві від 05.03.2008 року, оскільки Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не може вважатися складовою частиною кредитного договору.

Отже, підстави для стягнення з позичальника комісії, що передбачені умовами кредитного договору, за межами строку його дії (згідно змісту позовних вимог) відсутні.

Така правова позиція викладена також в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що відповідач ОСОБА_1 клопотав про застосування позовної давності, враховуючи, що збільшена позовна давність домовленістю сторін, у передбаченій законом формі, не встановлена; враховуючи, що строк дії кредитного договору визначено по 05.03.2010 року включно; встановивши, що суду не надано доказів вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу чи переривання перебігу строку позовної давності, або пролонгації кредитного договору; встановивши, що з даним позовом банк звернувся до суду 09.03.2016 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції на першому аркуші позовної заяви, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через порушення, без поважних причин, трирічного строку позовної давності.

Збільшений строк позовної давності у даному випадку не підлягає застосуванню, адже, як зазначалось вище, Умови про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідачем не підписані, а текст кредитного договору (заяви позичальника) не містить умов щодо збільшеного строку позовної давності. Таким чином, сторонами не дотримано письмової форми угоди про збільшення позовної давності, що суперечить положенням ст. 259 ЦК України.

Зважаючи на вище викладене, приймаючи до уваги, що суду не представлені підписані відповідачем умови надання споживчого кредиту, що діяли на час укладення сторонами кредитного договору, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності між сторонами угоди про збільшення позовної давності, а тому в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про заборгованості, слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові сплачений позивачем судовий збір не відшкодовується та покладається на позивача.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 20, 524, 526, 527, 530, 546, 611, 612, 1054 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 89, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № IFXRRX08190288 від 05.03.2008 року в розмірі 15517,55 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 20.11.2020 року.