Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/247/19

12 лютого 2020 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,

з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання за ним права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 08.05.1976 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвали на підставі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 14.07.1995 року. Після розірвання шлюбу він повністю припинив ведення спільного господарства з ОСОБА_3 й виїхав на роботу в Чеську Республіку. В 2002 році він познайомився з відповідачкою, яка на той час також була розлучена й вони почали спільно проживати у фактичному шлюбі у його квартирі на АДРЕСА_2 ). Час від часу вони приїжджали в Україну, де зупинялися в батьків відповідачки у с.Підгір`я Богородчанського району. Оскільки у відповідачки була дочка від першого шлюбу, вона протягом тривалого часу залишалася в Україні, а він надавав їй кошти на утримання. Маючи достатньо заощаджень внаслідок тривалої роботи за кордоном та бажаючи проживати спільно в Україні, в 2003 році вони вирішили придбати житловий будинок в с.Підгір`я. Відповідачка знайшла будинок, він передав їй гроші й вона 02.11.2004 року уклала договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . З часу придбання будинку він неодноразово приїжджав в Україну, надавав кошти на ремонт спірного будинку, а також самостійно проводив ремонтно-будівельні роботи у цьому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 від спільного проживання у них з відповідачкою народилася дочка ОСОБА_4 . Відомості про батьківство дитини відповідачкою вказано в порядку, визначеному ч.1 ст.135 СК України. Після народження дитини відповідачка ніде не працювала, а він повністю утримував сім`ю, що тривало приблизно до середини 2018 року. З незрозумілих йому причин відносини між ним та відповідачкою погіршилися, відповідачка перестала дозволяти йому, крім побачень з дитиною, залишатися у власному будинку, а також звернулася в суд з позовом до нього про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Вважає, що з 2002 року він проживав без реєстрації у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, а тому є підстави визнати такий факт у судовому порядку. Також під час перебування у незареєстрованому шлюбі вони придбали спірний будинок, який є спільною сумісною власністю, що дає підстави визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку. Оскільки в добровільному порядку вирішити виниклий спір відповідачка відмовляється, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених підстав, просять позов задовольнити повністю.

Відповідачка та її представник щодо задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідачка суду пояснила, що дійсно у 2002 році вона виїхала на сезонні роботи у Чехію. Там вона познайомилася з позивачем, який допомагав громадянам України в оформленні робочих віз на території Чехії й підшуковував їм роботу. Оскільки для виготовлення тривалої візи потрібна була чеська реєстрація, відповідач реєстрував українців у своєму житлі, за що отримував певні кошти. Вона проживала у різних місцях на території Чехії, однак деякий час була зареєстрована за адресою проживання відповідача на АДРЕСА_2 , що було необхідною умовою для отримання робочої візи. Позивача вона вважала своїм роботодавцем, перебувала з ним у нормальних робочих стосунках й час від часу разом з іншими спільними знайомими гостювала у нього. В Чехії вона працювала на заводі й отримувала заробітну плату приблизно 800-1000 доларів за один місяць. Приїжджаючи в Україну вона проживала у своїх батьків, які доглядали її старшу дочку ОСОБА_5 . Оскільки вона не мала власного житла, зібравши частину коштів, а частину коштів позичивши у знайомих, 02.11.2004 року вона уклала договір купівлі-продажу (з розстрочкою плетежів), відповідно до якого вона придбала за 64800 грн. житловий будинок АДРЕСА_1 . Частину грошей вона передала покупцеві під час укладення договору, а решту 30.12.2004 року. Після придбання будинку вона купувала будівельні матеріали, наймала працівників для проведення ремонтних робіт, на що витрачала власні кошти. Вона також продовжувала їздити на заробітки у Чехію, де також спілкувалася з позивачем. Внаслідок короткотривалих відносин з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дочку ОСОБА_6 . Позивач відмовився визнавати батьківство, а тому відомості про батька вона вказала відповідно до вимог ч.1 ст.135 СК України. Після народження дитини вона більшість часу проживала вдома вже у своєму будинку. До них час від часу приїжджав позивач, якому вона не забороняла спілкуватися з дочкою. Наголосила, що вона не перебувала у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, який не розірвав у встановленому порядку свій попередній шлюб з ОСОБА_3 . Вважає вимоги позивача безпідставними, тому просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що з 08.05.1976 року позивач ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується записом акта про укладення шлюбу (а.с.116). Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 14.07.1995 року у справі № 2-234 1995 р. (а.с.14) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано (а.с.14). Разом з тим, свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.145) видано ОСОБА_1 тільки 30.08.2019 року.

Позивач стверджує, що з 2002 року по 2018 рік він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, а тому є підстави визнати такий факт у судовому порядку. Також він вважає, що в цей період часу вони як подружжя придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу будинку від 02.11.2004 року (а.с.49) та витяг про реєстрацію права власності (а.с.13), що дає підстави визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаного будинку.

Однак, з таким твердженням позивача в суду відсутні підстави погодитися з огляду на таке.

Згідно зі статтею 39 КпШС України розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Крім того, відповідно до ст.180 КпШС реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми.

Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що незважаючи на наявність рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 14.07.1995 року про розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_7 , їхній шлюб вважається припиненим 30.08.2019 року, тобто з моменту видання свідоцтва про розірвання шлюбу.

Крім того, стаття 25 Сімейного кодексу України містить вимоги про одношлюбність й визначає, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Оскільки до 30.08.2019 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, то відсутні правові підстави встановлювати факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою.

Така правова позиція висловлена й у постанові Верховного Суду від 04.06.2018 року в справі № 204/5887/16-ц.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини 1 стаття 61 цього ж кодексу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Беручи до уваги те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі не перебували, то суд вважає безпідставною вимогу позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за відповідачкою.

Суд не приймає до уваги надані в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оскільки вони не стосуються предмета доказування й не мають значення для вирішення справи.

Отже у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Згідно з вимогами стаття 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до частини 2 цієї статті, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

В ході судового розгляду сторони погодили вартість спірного майна у розмірі 960500 грн, один відсоток від суми якої відповідає максимальному розміру судового збору, що підлягає сплаті у цьому спорі. Під час подання позову позивачем сплачено 4802,50 грн (одна квитанція на попереднє прізвище позивача ОСОБА_13 у сумі 2768,40 грн (а.с.1) та одна квитанція на прізвище ОСОБА_1 (а.с.28) у сумі 2768,40 грн). Оскільки позивач повинен був сплати за одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру разом 5570,90 грн судового збору, то з нього на користь держави слід стягнути ще 34 грн 10 коп судового збору.

На підставі викладеного, ст.ст.39, 44, 180 КпШС, ст.ст.25, 60, 61 СК України, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 34 грн 10 коп судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

Головуючий О. А. Шишко