У Х В А Л А
Справа №2-82/2010
21 лютого 2020 року смт. Богородчани
Богородчанський районний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого-судді: Битківського Л.М.
з участю секретаря Дроздюк І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Богородчанського районного суду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Богородчанського районного суду від 25 січня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
27 грудня 2019 року ОСОБА_4 звернулася в суд із заявою про перегляд заочного рішення Богородчанського районного суду постановленого 25.10.2010 року у справі №2-82/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 24.01.2007 року .
Подану заяву мотивувала тим, що про згадане судове рішення, яким з неї стягнуто заборгованість за договором позики дізналася лише 16 грудня 2019 року після ознайомлення у Богородчанському районному суді з матеріалами іншої цивільної справи №338/426/19 у якій між тими ж сторонами вирішувався спір про стягнення відсотків за користування позикою.
Про існування декількох справ довідалась після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження та арешту банківського рахунку у межах виконавчого провадження. Зазначила, що суд при розгляді справи за відсутності відповідача не встановив дійсні обставини справи. Зокрема вказала, що у 2009 році борг позивачці було повернуто, розписка анульована, але позивач, вводячи суд в оману, звернулась до суду з безпідставними вимогами, а суд, без дотримання норм процесуального та матеріального права та без належних і допустимих доказів прийняв незаконне і необґрунтоване рішення. У ході судового розгляду не було проведено експертизи по розписці, як єдиному доказу. В період розгляду справи була зареєстрованою в АДРЕСА_1 і за цією адресою не отримувала ні повісток, ані інших документів з суду. Тому, клопотала про скасування заочного рішення суду від 25.01.2010 року і призначення справи до розгляду у порядку загального позовного провадження.
В судовому засіданні 22.01.2020 року ОСОБА_1 пояснила суду, що дійсно у 2007 році, у період , коли проживала у с.Старуня Богородчанського району Івано-Франківської області у чоловіка, то позичала 2500 дол.США у позивачки, про що писала розписку. У 2009 році виїхала з с.Старуня у Вінницьку область. Коли у 2009 році приїжджала зніматись із реєстрації у ОСОБА_6 , то зустрічалась із позивачкою і тоді батько її колишнього чоловіка повернув позивачці 1200 дол.США. Решта боргу залишалась не повернутою.
В засіданні 20.02.2020 року представник заявниці ОСОБА_7 підтримала подану заяву з викладених у ній підстав. Заявила, що ще у 2009 році уся позика була повернута відповідачкою позивачці і взамін отримана боргова розписка. А тому вважає, що позивачка не могла подати до суду оригінал розписки. В свою чергу вказала, що відповідачка оригінал боргової розписки також втратила внаслідок переїзду в іншу місцевість. Вважає, що саме при розгляді справи у порядку загального позовного провадження сторонам слід надати можливість на засадах змагальності довести свою позицію суду.
Представник позивача ОСОБА_8 . у судовому засіданні вимоги поданої заяви просив відхилити. Вказав, що доводи до яких апелює представник відповідача є надуманими і не підтверджені доказами. Сторона відповідача маніпулює своєю позицією, оскільки встановила, що матеріали справи у яких знаходився оригінал боргової розписки були знищені за давністю зберігання.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заява про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає.
У відповідності до вимог ст.288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Така ж за змістом норма містилась і у Цивільному процесуальному кодексі 2004 року, який діяв на час винесення заочного рішення, заява про перегляд якого подана відповідачкою.
Зокрема у ст.232 ЦПК (в редакції 2004року) передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Судом встановлено, що 25 січня 2010 року винесено заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.
Відповідно до п.27 Акту від 20.07.2018 року №4 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду» справа позовного провадження №2-82/2010 знищена у відповідності до вимог наказу ДСА України №1087 від 07.12.2017 року «Перелік судових справ, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання документів», оскільки минув встановлений п`ятирічний строк її зберігання.
Відповідно до обліково-статистичної картки на цивільну справу, позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_5 надійшла до суду 05.11.2009 року. У справі 24.11.2009 року було відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання на 10.12.2009 року. Судові засідання у справі призначались на 22.12.2009 року та 25.01.2010 року.
Доводи відповідача про те, що вона не була належним чином повідомленою про розгляд справи не є безумовною підставою для скасування прийнятого рішення.
Як встановлено судом зі змісту судового рішення, відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, в тому числі шляхом поміщення оголошення про виклик до суду у газеті «Галичина» №5 (3970-3971) від 14.01.2010 року.
Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК (в редакції 2004 року) відповідач, зарєстроване міце проживання(перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.
Доказуванню при розгляді заяви про перегляд заочного рішення підлягають крім поважності причин неявки у судове засідання, також наявність доказів, якими сторона обґрунтовує заперечення проти вимог позивача в цілому або частково і на яких має намір будувати свою позицію під час розгляду справи по суті. Вказані докази повинні мати істотне значення для правильного вирішення справи.
Жодних таких доказів суду стороною відповідача не подано.
Відповідач у заяві посилається на те, що розписка, яка була представлена позивачем суду є підробленою, оскільки оригінал боргової розписки нібито було повернуто відповідачці у 2009 році після виконання нею свого боргового зобов`язання, а відтак він не міг бути представлений суду. Водночас, за змістом судового рішення суд дослідив та долучив до матеріалів цивільної справи договір позики у виді розписки укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 24.01.2007 року, за яким позичальник отримала від позикодавця 2500 дол.США, які зобов`язувалась повертати кожного місяця частинами. Оригінал цього документу був доданий до матеріалів справи, про що свідчить посилання суду на відповідний аркуш справи.
Під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_9 факту укладення договору та написання розписки позивачці не оспорювала, вказуючи лише на те, що частина боргу перед позивачкою була погашеною у 2009 році батьком її колишнього чоловіка у сумі 1200 дол.США. Однак в засіданні 20.02.2020 року свою позицію змінила і стверджувала в унісон з представником, що борг був погашений повністю ще у 2009 році.
З цього приводу суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Доказів належного виконання зобов`язання, які би міг взяти до уваги суд, при вирішенні відповідно до ч.1 ст.288 ЦПК України питання про скасування заочного рішення, суду не подано.
Виходячи з прецедентної практики Європейського суду, принцип правової визначеності передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Європейський суд в ряді рішень зазначає: якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
За наведених обставин суд прийшов до переконання, що підстав для скасування заочного рішення немає.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 287-288 ЦПК України, суд,
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Богородчанського районного суду від 25.01.2010 року у справі №2-82/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.
Заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя