Дата документу 18.02.2020 Справа № 336/1673/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1673/17
Провадження №22-ц/807/54/20
Головуючий в 1-й інстанції Жупанова І.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 11 липня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 у березні 2017 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики у сумі 23 680 доларів США, що еквівалентно 637 212, 22 грн. та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 372, 12 грн. В обґрунтування позову зазначає про те, що 23.12.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 23 680 доларів США (еквівалент станом на 20.03.2017 року 637 212, 22 грн. за курсом валют НБУ). Суму боргу відповідач зобов`язався повернути до 20.06.2015 року, про що була складена розписка. В порушення умов договору, відповідач у встановлений строк суму позики не повернув, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 23.12.2014 року в сумі 23680 (двадцять три тисячі шістсот вісімдесят) доларів США, що еквівалентно 637212 (шістсот тридцять сім тисяч двісті дванадцять) гривень 22 копійки, а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 6372 (шість тисяч триста сімдесят дві) гривні 12 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що під час судового розгляду стороною позивача не було доведено факту укладення договору позики, оскільки розписка надана на підтвердження укладання правочину не підписана особами, що в ній зазначені, не датована, не зазначено місце її складання, а за відсутності зазначених обов`язкових реквізитів наданий позивачем документ не можна вважати правочином, що породжує права та обов`язки сторін, а відповідно не може бути підставою для стягнення коштів.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки (а.с.73), відповідач ОСОБА_1 23.12.2014 року отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 23680 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 20.06.2015 року.

У вказаній розписці зазначено про те, що вона складена та грошові кошти передані у присутності ОСОБА_3 , про що міститься підпис останнього, який допитаний в якості свідка, підтвердив вказані обставини в судовому засіданні.

Досліджуючи боргову розписку, суд першої інстанції встановив, що вона містить персональні дані відповідача (прізвище, власне ім`я, по батькові, серія та номер паспорта громадянина України), містить відомості про отримання ним 23.12.2014 року від ОСОБА_2 грошей в сумі 23 680 доларів США та його зобов`язання повернути вказану суму до 20.06.2015 року.

В зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони по справі у передбаченій законом формі дійшли згоди щодо предмета договору позики, суми позики, строку її повернення позичальником, а тому розписка надана позивачем визнана судом належним і допустимим доказом укладення договору позики між сторонами зі строком повернення боргу до 20.06.2015 р.

Відповідач (позичальник) свої зобов`язання щодо повернення суми грошових коштів у розмірі 23 680 доларів США не виконав, допустив порушення своїх боргових зобов`язань тому, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

В порушення вказаних вимог законодавства, документ наданий позивачем на підтвердження боргових зобов`язань відповідача не містить підпису відповідача, дати складання документу. Крім того, з розписки наданої позивачем не можливо достовірно встановити, коли відповідачу були передані кошти.

Зазначені обставини вказують, на те що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що розписка надана позивачем підтверджує факт укладання договору позики між сторонами у справі і відповідно є підстави для встановлення заборгованості відповідача перед позивачем, та стягнення такої заборгованості.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Прояснення свідка ОСОБА_3 , щодо факту передання коштів та розписка за відсутності підпису відповідача не є належними та допустимими доказами укладання договору позики в сенсі ст.ст. 207, 1046, 1047 ЦК України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі з ОСОБА_2 на користь апелянта підлягає стягнення сума судового збору сплачена при подачі апеляційної скарги в сумі 9558,19 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2019 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 9558,19 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 лютого 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков