Справа № 369/76/20
Провадження №2/369/2116/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Дубас Т.В.,

при секретарі Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м Києві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Юридична компанія «Право та гроші», ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ГРУП», третя особа: ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ», про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

10.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту № КД-Ф64 від 19.09.2017 року укладеним між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_1 станом на 09.01.2020 року таким, що виконується ОСОБА_1 належним чином; визнати договір іпотеки від 19.092017 року укладений між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_1 недійсним.

Позивачем подано заяву про забезпечення позову, просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 ; заборонити ТОВ «ФК «Фактор Груп» або будь-яким особам відступати права вимоги за договором про надання фінансового кредиту № КД-Ф64 від 19.09.2017 року, та договором іпотеки від 19.09.2017 року, а також вчиняти дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 19.09.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За таких обставин розгляд заяви проводиться без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові докази, подану заяву про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Тобто, однією із причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення.

При цьому закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч. 1 ст. 149 ЦПК України.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Зокрема, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 у справі №922/4587/13.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є визнання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту № КД-Ф64 від 19.09.2017 року укладеним між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_1 станом на 09.01.2020 року таким, що виконується ОСОБА_1 належним чином; визнання договору іпотеки від 19.092017 року укладений між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_1 недійсним.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити, та для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч. 1 ст. 149 ЦПК України.

Підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, але зареєстроване за відповідачем право власності на вказане нерухоме майно та невжиття заходів забезпечення позову створює реальну можливість і ризик його подальшого відчуження з метою унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, а дії відповідача щодо припинення арештів підтверджують спрямованість таких дій.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, суд враховує, що відповідно до змісту п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу або належить передачі останньому.

Разом з тим, в поданій заяві позивач ставиться питання про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності самому позивачу. А тому, такий спосіб забезпечення позову не узгоджується з приписами ст.150 ЦПК України.

Також суд враховує, що предметом позову є вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору іпотеки.

А тому, відсутні підстави вважати, що невжиття запропонованих заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна та заборони відповідачу відступати право вимоги за договором про надання фінансового кредиту, утруднить або зробить неможливим реалізацію можливого рішення суду про задоволення позову.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що запропоновані заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами. В зв`язку з чим, в задоволенні заяви слід відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-152,258-260 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Юридична компанія «Право та гроші», ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР ГРУП», третя особа: ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ», про визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали до Київського апеляційного суду, а також через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя Т.В. Дубас