Справа № 202/7427/19
Провадження № 2/202/606/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 листопада 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

головуючої судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Голобородько О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовної заяви, яка в подальшому була уточнена, позивач зазначає, що 11.06.2010 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Під час шлюбу, ними за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . З відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Наголошувала, що останні чотири роки відповідач не проживає в спільній квартирі, не сплачує комунальні платежі та не бере участі у вихованні дітей. Звертала увагу суду, що діти знаходяться на її утриманні, розмір аліментів визначений судом є недостатнім, оскільки молодший син потребує особливого догляду та лікування. Просила суд поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у повному обсязі та визнання за ОСОБА_2 , права особистої приватної власності на автомобіль Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 надав суду зустрічну позовну заяву в якій зазначив, що дійсно під час шлюбу, ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Volkswagen СС, 2012 року. Наголошував, що до укладання шлюбу мав власні заощадження, які витратив на придбання квартири, та мав інший автомобіль марки Scoda Octavia, який був придбаний ним 14.07.2008 року за кредитні кошти. Кредит за автомобіль марки Scoda Octavia був погашений в повному обсязі 05.06.2012 року. Автомобіль Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було придбано за кошти з продажу автомобіля марки Scoda Octavia. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на автомобіль марки Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву в якому викладено аналогічні обставині та обґрунтування, наведені в зустрічній позовній заяві.

ОСОБА_1 з`являлася в судові засідання, позов підтримала та просила задовольнити.

ОСОБА_2 з`являвся в судові засідання, зустрічну позовну заяву підтримав та просив суд поділити спільне сумісне майно в запропонованому в зустрічній позовній заяві порядку.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що за час перебування позивача та відповідача у шлюбі, за відповідачем ОСОБА_2 18.09.2012 року зареєстровано право власності на автомобіль Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та 31.08.2011 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11.06.2010 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 168883, розірвано.

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази повинні бути належними, достовірними, допустимими та достатнімими. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

ОСОБА_2 наголошував, що квартира та автомобіль, набуті за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто та в обґрунтування цих вимог зазначав про наявність коштів на його депозитних рахунках.

Однак, відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», наданої на виконання ухвали суду від 25.02.2020 року, депозитні рахунки клієнта: ОСОБА_2 було відкрито після реєстрації шлюбу, а саме після 11.06.2010 року.

ОСОБА_2 не надано суду достатніх доказів того, що спірні автомобіль та квартира були придбані за його особисті кошти, а тому у суду відсутні підстави для збільшення його частки у майні подружжя.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила збільшити її частку у майні подружжя, оскільки на момент подання позову з нею проживають двоє малолітніх, спільних від шлюбу дітей, аліментів, які присудженні рішенням суду, недостатньо для належного забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, а іншого майна в період перебування у шлюбі з відповідачем подружжям не набуто.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Із роз`яснень, викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Згідно матеріалів справи під час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .

Після розірвання шлюбу малолітні діти проживають із позивачем, і на їх утримання з відповідача рішенням суду стягуються аліменти.

Під час розгляду справи суду ОСОБА_1 не було надано доказів про те, що у відповідача існує заборгованість по виплаті аліментів, або інших доказів, які б свідчили про підстави для збільшення частки у майні подружжя.

Наявність у дітей згідно витягів № 138-а від 17.03.2014 року, № 510-а від 31.08.2018 року затримки психічного розвитку з недорозвитком пізнавальних процесів та незрілістю емоційно-вольової сфери, не є підставою для збільшення частки у майні подружжя та достатніми доказами для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо); розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, а відтак ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позовом.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про те, що в порядку поділу спільного майна подружжя необхідно визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та впорядку поділу спільного майна подружжя необхідно визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому первісна позовна заява та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Зустрічну позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen СС, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: Г.В. Бєсєда