Справа № 297/1776/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуга С.Д., Кожух О.А.

з участю секретаря судового засідання: Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Берегівського районного суду, ухваленого 24 жовтня 2019 року головуючим суддею Ільтьо І.І. у справі за позовом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки,

встановив:

ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що позивачем проведено позапланову перевірку з питань дотримання земельного законодавства при використанні земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту с. Вари, Варіївської сільської ради, Берегівського району, Закарпатської області, яка використовується ОСОБА_1 . Рішенням 19 сесії 21 скликання Берегівської районної ради Закарпатської області від 25.03.1994 року громадянину ОСОБА_2 надано у постійне користування земельну ділянку, розташовану на території Варіївської сільської ради Берегівського району, Закарпатської області, площею 2,0000 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Дане рішення стало підставою для виготовлення державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЗК №001-22039. Згідно інформації, зазначеної у зверненні Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області від 03.05.2019 року №01/105-23-25 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщина на земельну ділянку площею 2,00 га ніким не оформлена. Під час виїзду на місце розташування земельної ділянки (за межами населеного пункту с. Вари, урочище Попчере, контур 581) землевпорядником Варіївської сільської ради ОСОБА_3 на підтвердження вищенаведеної інформації надано копію акту обстеження земельної ділянки №3 від 25.04.2019 року із зазначенням інформації про проведення робіт по посіву злакових культур ОСОБА_1 . Таким чином, земельна ділянка площею 2,0 га, що знаходиться на території Варіївської сільської ради Берегівського району за межами населеного пункту, незаконно використовується ОСОБА_1 , та не підлягає успадкуванню спадкоємцями ОСОБА_2 , і зайнята ОСОБА_1 самовільно та підлягає поверненню у власність держави.

Рішенням Берегівського районного суду від 24.10.2019 року у задоволенні позову, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд відмовляючи у задоволенні позову, послався на пропуск строку позовної давності, не зазначивши в рішенні чи було порушено право. Вказує, що на дані вимоги (ст. 391 ЦК України) позовна давність не поширюється, оскільки порушення є триваючим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням 19 сесії 21 скликання Берегівської районної ради Закарпатської області від 25.03.1994 року ОСОБА_2 надано у постійне користування земельну ділянку, яка розташована на території Варіївської сільської ради, Берегівського району, площею 2,0га та яка призначена для ведення селянського (фермерського) господарства.

На підставі вищевказаного рішення було виготовлено державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ЗК №001-22039 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування земельною ділянкою від 23.06.1994 року за №19 (а.с.23).

Як вбачається з листа Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області №01/105-23-25 від 03.05.2019 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спадщину на земельну ділянку площею 2,00 га ніким не оформлено (а.с.21, 22).

В ході обстеження спірної земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Вари, урочище Попчере, в контурі 581, землевпорядником Варіївської сільської ради ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_1 проводить роботи по посіву злакових культур, про що складено акт обстеження земельної ділянки №3 від 25.04.2019 року (а.с.20).

24.05.2019 року старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Закарпатській області ОСОБА_4 було проведено позапланову перевірку з питань дотримання земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за межами населеного пункту с. Вари, Варіївської сільської ради, Берегівського району, Закарпатської області та використовується ОСОБА_1 . В ході перевірки встановлено, що спірна земельна ділянка використовується ОСОБА_1 про що складено акт перевірки №501-ДК/478/АП/09/01/-19 (а.с.17-19).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строків позовної давності. При цьому, суд вважав, що оскільки з 01 січня 2013 року внесено зміни до законодавства, якими надано позивачу повноваження щодо передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, то строк позовної давності сплив 01 січня 2016 року.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись апеляційний суд з огляду на таке.

Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, то суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Всупереч зазначеному, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через сплив позовної давності, без з`ясування та зазначення у судовому рішенні, чи було порушене право, а отже, таке рішення не може залишатися в силі.

З приводу обґрунтованості позову апеляційний суд зазначає наступне.

ОСОБА_2 отримав спірну земельну ділянку на праві постійного користування на підставі ст. 7 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 22 червня 1993 року).

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (у чинній редакції) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Зі змісту ч. 2 цієї статті вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Отже, чинним наразі ЗК України не передбачено можливості передачі земельної ділянки у постійне користування громадянам.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом статей 7, ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві постійного користування за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у постійне користування були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право постійного користування земельною ділянкою, а тому, таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з постійного користування земельною ділянкою.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, апеляційний суд вважає, що право постійного користування земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

При цьому апеляційний суд враховує висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 успадкував право постійного користування спірною земельною ділянкою, яке належало ОСОБА_2 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ЗК №001-22039.

Всі твердження позивача про те, що право постійного користування не входить до складу спадщини ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального право. А посилання позивача при цьому на правові висновки викладені у постановах ВСУ від 05 жовтня 2016 року, провадження 6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року, провадження 6-3113цс15, є недоречним, оскільки у вказаній вище Постанові Великої Палати Верховний Суд відступив від таких висновків.

Відтак, відсутні підстави стверджувати про самовільне заволодіння відповідачем спірною земельної ділянки та користування нею без відповідних правових підстав.

Вказане свідчить про те, що пред`явлений наразі позов є безпідставним, а тому, саме з цих підстав слід відмовити у його задоволенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 24 жовтня 2019 року, скасувати.

У задоволенні позову Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про повернення земельної ділянки, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді