ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року по цивільній справі №201/14355/16-ц (провадження №2/201/116/2019) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки, та прийняти нове рішенням, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом серія ВРЕ №285756 від 21.01.2011 року на домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_2 , видане державним нотаріусом першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом серія ВРО №243500 від 18.11.2011 року на земельну ділянку площею 0.0472 га у межах згідно з планом, призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_2 , видане державним нотаріусом першою дніпропетровською державною нотаріальною контрою; визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , та право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0472 га призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.12.1985 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 29, 29а т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30 травня 1996 року державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Нощенко Н.М. посвідчила заповіт, яким ОСОБА_4 заповів усе належне йому майно, а саме житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться: АДРЕСА_1 сину ОСОБА_3 - 4/5 частини та сину ОСОБА_2 - 1/5 частину; належну - йому автомашину марки ВАЗ 21063, двигун № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , шасі б/н, державний номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований в ОРЕВ УДАІ УВС Дніпропетровської обл. 03.10.1989 року на підставі технічного паспорту ГА №813748, виданого ОРЕВ УДАІ Дніпропетровської обл. 03.10.1989 року заповідав ОСОБА_3 (а.с. 8 т. 1).

Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 472 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі договору - забудови, посвідченого 11.02.1955 року за реєстром №5-544 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого Дніпропетровським інвентарбюро 25.08.1966 року за № 207-135.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 195 т. 1).

Як вбачається зі спадкової справи № 119/2001 відкритої щодо майна померлого ОСОБА_4 , 26.06.2001 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Терещенко Н.С. за реєстровим № 5-2690, видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 4/5 частини домоволодіння розташованого в цілому на земельній ділянці площею 472 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10 т. 1).

Також, щодо майна померлого ОСОБА_4 , 26.06.2001 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Терещенко Н.С. за реєстровим № 5-2692, видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0472 гектарів для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території АДРЕСА_1 (а.с. 11 т. 1). Вказана земельна ділянка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 15.06.1998 року Дніпропетровським міськвиконкомом згідно його рішення № 894 від 21.05.1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 013072; серія ДП Д № 9103, грошового вкладу з належними відсотками та компенсаціями в ощадбанку № 8157 / 020 м. Дніпропетровська по рахунку № НОМЕР_6 на ім`я спадкодавця.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_2 - рідний брат ОСОБА_3 (а.с. 194 т. 1).

ОСОБА_3 після померлого брата отримав 24.03.2007 року свідоцтво про право на спадщину за законом спадкового майна, що складається з 1/5 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 472 кв.м., переданої у приватну власність, спадкова справа № 333/2007, зареєстрованого в реєстрі за № 7-386, виданий державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Гузеевим І.В. (а.с. 12-13 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько відповідача - ОСОБА_3 (а.с. № 28 т. № 1).

Отже, відповідач, який є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька ОСОБА_3 , успадкував в загальній масі спадщину, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЕ № 285756 від 21.01.2011 року, що складається з домоволодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 472 кв.м. і належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.06.2001 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.03.2007 року. Згідно матеріалів спадкової справи № 250/2010 вбачається, що свідоцтво видано державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. та зареєстровано в реєстрі за № 3-35 (а.с. 14-16 т. 1).

Також ОСОБА_2 було отримано 18.11.2011 року свідоцтво про право на спадщину за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , на земельну ділянку площею 0,0472 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:208:0011 (а.с. 17 т. 1).

10 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до державної нотаріальної контори, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 208 т. 1), після спливу строку для отримання спадщини за законом (а.с. 208 т. 1).

Листом від 10.04.2015 року №1042/02-14 державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. надано відповідь ОСОБА_1 , що вона не має право видати останній свідоцтво про право на спадщину, оскільки та не є спадкоємцем першої черги, тому що шлюб із ОСОБА_3 було розірвано у 1993 року, а 18.11.2011 року свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 видано його сину - ОСОБА_2 (відповідачу), який є спадкоємцем першої черги (а.с. 208зв. т. 1).

В 2015 році позивачка звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 (третя особа- Перша ДДНК) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 (а.с. 193 т. 2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2015 року по справі № 201/10718/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Перша ДДНК) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в буд. АДРЕСА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 (день смерті ОСОБА_3 ). В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено (а.с. 30-31 т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2015 року по справі № 201/10718/15-ц було виправлено допущену в рішенні суду від 12.08.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Перша ДДНК) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності, описку, наступним чином: по тексту рішення суду від 12.08.2015 року вважати правильним дату, з якої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю - «з 01.01.2004р.» (а.с. 32 т. 1).

Отже, було встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004р. по 02.02.2010р., а тому ці обставини в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню.

Відповідно до вимог ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Тобто право отримання спадщини за законом ОСОБА_1 могло бути надано лише в четверту чергу, але ОСОБА_2 від спадщини не відмовлявся і прийняв спадщину у першу чергу, як син померлого.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 27 постанови від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», цими іншими підставами (випадками) можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно п.23-24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини (чоловіка) набуте нею (ним) за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 08.02.2018р. у справі №320/6893/15-ц, факт того, що проживають однією сім`єю чоловіка та жінки та правова підстава для встановлення такого юридичного факту з`явилася лише з набранням чинності СК України (2003р.) та ЦПК України (2004р.). До цього моменту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не набувало юридичної значущості. Також Верховний суд України зазначив, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Постановою Верховного суду України від 08.11.2017р. у справі № 6-1447цс17 суд звернув увагу на те, що для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального з дорожчання конкретного майна). Водночас суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, а також його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тими єдиними чинниками, що безумовно свідчать про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Отже, ОСОБА_1 під час проживання зі своїм чоловіком ОСОБА_3 взагалі не ставила питання щодо визнання спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 і після відкриття спадщини ОСОБА_1 вперше звернулася 10.04.2015 року з заявою до нотаріальної контори, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 208 т. 1).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивачці було відомо ще в 2010 року, оскільки вона за довіреністю на право представництва від 24.07.2010 року виданої на її ім`я, сином самостійно й оформлювала на нього спадщину (а.с. 33 т. 1).

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 264 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стороною відповідача була подана заява про застосування строку позовної давності.

Крім того, ст. 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Позивачка ніякими доказами не підтверджує придбання спірного майна внаслідок спільної праці, участь у його ремонті.

Враховуючи те, що спірне домоволодіння було набуте померлим ОСОБА_3 в порядку спадкування, тому воно не може розглядатися як спільна сумісна власність майна подружжя.

Що стосується розписок, які надані позивачкою (а.с. 24-27 т. 2), кредитних коштів, які ОСОБА_1 отримувала в банківських установах (а.с. 11-23 т. 2), то позивачкою не доведено, що отримані нею в борг кошти, були витрачені саме на придбання речей для дому, ремонт житлового будинку. Позивачка не довела, що кошти бралися нею у борг в інтересах сім`ї та не надала належних та допустимих доказів і тому, що ОСОБА_3 надавав згоду на отримання у борг цих коштів.

Крім того, кредити ОСОБА_1 отримувались протягом 2011 року, тоді як рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2015 року по справі № 201/10718/15-ц (з урахуванням виправленої у рішенні описки) встановлено факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 02.02.2010 року (а.с. 30-31,32 т. 1).

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності».

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.06.2018р. в справі № 61-22277св18, в якій зазначається, що «Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та скасування свідоцтва про спадщину, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірне домоволодіння було набуте померлим ОСОБА_3 в порядку спадкування і воно не може розглядатися,як спільна сумісна власність майна подружжя .

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що нею не оспорюється факт того, що спірне домоволодіння було набуте померлим ОСОБА_3 в порядку спадкування, однак майно може бути визнано спільною сумісною власністю судом, з тих підстав, що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя, колегія судді не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що належних та допустимих доказів, підтверджуючих істотне збільшення у своїй вартості майна відповідача внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи є достатньо доказів того, що скаржник здійснювала всі витрати в інтересах сім`ї, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки всупереч положень ч.1 ст.81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обґрунтованість своїх вимог та заперечень, позивач, попри твердження про ремонт спірного майна за її кошти, не надала доказів того, що вартість такого майна зросла, як і не довела здійснення його ремонту за її кошти.

Такі доводи апелянта суперечать встановленим судом обставинам справи, не підтверджуються здобутими доказами, а оцінку щодо достатності та наявності підстав для задоволення позову в цій частині з урахуванням досліджених доказів судом надано в мотивувальній частині постанови.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спірне майно не може бути предметом поділу між подружжям, оскільки спірне домоволодіння було набуте померлим ОСОБА_3 в порядку спадкування і воно не може розглядатися,як спільна сумісна власність майна подружжя .

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича