Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" грудня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мирошниченка Ю.М.,

за участю секретаря Прилепо Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Маріупольський міський центр зайнятості) про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивачка звернулась із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначала, що 04.07.2006 року вона уклала трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 , відповідно до якого виконувала свої трудові обов`язки на території АРК з 04.07.2006 року по 30.09.2006 року. При припиненні трудових відносин з ФОП ОСОБА_2 позивачкою не було дотримана юридична процедура звільнення, оскільки їй потрібно було терміново поїхати додому до міста Горлівки Донецької області. Повернувшись та продовжувати трудові обов`язки вона не мала можливості за сімейними обставинами, однак фактично трудові відносини з цим роботодавцем припинені були остаточно. ФОП ОСОБА_2 сплачувала внески до ПФУ за неї, як за зайняту особу, лише з 04.07.2006 року по 30.09.2006 року. Вказувала, що на даний час з урахуванням політичної обстановки вона не має можливості поїхати до АРК, будь яких зв`язків з ФОП ОСОБА_2 вона не підтримує. 20.09.2019 року позивачка звернулась до маріупольського центру зайнятості з метою постановки її на облік у якості безробітної, однак отримала відмову на підставі віднесення неї до категорії зайнятого населення через недотримання позивачкою процедури звільнення при припиненні трудових відносин з ФОП ОСОБА_2 .. Не маючи можливості пройти юридичну процедуру звільнення в тому порядку, яка вимагає від неї Маріупольський міський центр зайнятості у своїй відповіді на звернення позивачки вона вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисну своїх прав та законних інтересів. Просила припинити трудові відносини між нею та ФОП ОСОБА_2 з 30.09.2006 року та зобов`язати Маріупольський міський центр зайнятості зняти з реєстрації вказаний трудовий договір.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Представник третьої особи до суду не з`явився, надав письмові пояснення та заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Відповідачка до судового засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Ухвалою суду від 31.12.2020 року ухвалено провести заочний розгляд справи вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, в той же час представник позивача не заперечував проти заочного вирішення справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 від 01.08.2007 року вбачається, що з 01.08.2007 року остання прийнята на посаду продавця магазину №4 ТОВ «торгівельна мережа «Сарепта», з якої звільнено за власним бажанням 14.11.2007 року. В період часу з 01.06.2009 року по 21.06.2009 року ОСОБА_1 працювала на посаді вожатої. В період з 01.04.2016 року по 31.08.2017 року на підставі трудового договору з ФОП ОСОБА_4 працювала на посаді продавця.

Відповідно до повідомлення директора Маріупольського міського центру зайнятості від 07.10.2019 року з метою реєстрації в якості безробітного, 20.09.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Маріупольського міського центру зайнятості. Під час її реєстрації було з`ясовано про те, що вона перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) з 04.07.2006 р. Таким чином, ОСОБА_1 відноситься до зайнятого населення. Добовим наказом Маріупольського міського центру зайнятості НТ190920 від 20.09.2019 року, згідно п.23.пп.2 Постанови КМУ від 19.09.2018 №792 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу безробітного в зв`язку з встановленням факту зайнятості. Відповідно п.18 вищезазначеного Порядку, для отримання статусу безробітного внутрішньо переміщеними особами у разі відсутності документів, що підтверджують факт звільнення, може бути надана: заява про припинення трудових відносин, справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, або документ, що підтверджує факт припинення зайнятості (цивільно-правовий договір, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), або відповідне рішення суду - у разі припинення трудових відносин (припинення зайнятості) у судовому порядку; розрахунковий документ (квитанція), що підтверджує надсилання зазначеної заяви роботодавцю рекомендованим листом з описом вкладення (за можливості).

Згідно із реєстром зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ПФУ, ФОП ОСОБА_2 сплачувала внески до ПФУ ОСОБА_1 , як за зайняту особу з 04.07.2006 року по 30.09.2006 року.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Відповідно до п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України №260 від 08.06.2001 року, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його достроково в трудовому договорі фізична особа - підприємець робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КзпП України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

Як зазначено в Порядку, відповідальна особа центру зайнятості робить на трьох примірниках трудового договору запис про зняття трудового договору з реєстрації. Трудовий договір складається у трьох автентичних примірниках, один з яких перебуває у фізичної особи, другий - у працівника, третій у державній службі зайнятості, яка здійснила реєстрацію трудового договору.

Відповідно до положень Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою та форми трудового договору між працівником і фізичною особою, проведення дій по зняттю з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості можливо лише у разі звернення обох сторін трудових відносин (фізичної особи і працівника) з належними їм документами до центру зайнятості.

Таким чином, зняття з реєстрації трудового договору можливо вчинити лише за умови присутності як роботодавця, так і працівника з відповідними документами.

Однак згідно матеріалів даної цивільної справи не представляється можливим вчинення вищевказаних дій з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації сухопутної території АР Крим та міста Севастополя є 20 лютого 2014 року.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_2 фактично на даний час знаходиться на анексованій території АРК, непідконтрольній юрисдикції України, що, в свою чергу, фактично виключає можливість забезпечити присутність останньої для врегулювання процедури зняття з реєстрації вищевказаного трудового договору та вирішення питання для звільнення позивачки за власним бажанням з дотриманням вимог ст. 38 КЗпП.

Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.

За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.

Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65))

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Визначення запропонованим чином способу захисту прав позивача судом не призводить до порушення диспозитивних засад цивільного судочинства, оскільки справа розглядається у межах заявлених ОСОБА_1 вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Крім того, ОСОБА_1 пред`явлено вимогу про зобов`язання зняти з реєстрації трудовий договір між нею та відповідачем.

Із змісту ст. 21 КЗпП України випливає, що трудовий договір є двостороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов`язки. Інші суб`єкти мають право втручання у взаємовідносини цих сторін лише у випадках та в порядку передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до Порядку реєстрації, трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору.

Таким чином, підставою для зняття з реєстрації трудового договору між Позивачем та Відповідачем, у даному випадку - є рішення суду про припинення трудових відносин.

З урахуванням вказаного, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 77, 81, 141, 259, 263-268, 280-282, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Маріупольський міський центр зайнятості) про припинення трудових відносин та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Припинити трудові відносини між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_2 ) і ФОП ОСОБА_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на підставі частини першої статті 38 КЗпП України з 30 вересня 2006 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Іншими особами, які беруть участь у справі, на рішення може бути подана апеляція протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Повний текст рішення буде складено 06.01.2021 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко