Дата документу 23.11.2020 Справа № 337/2362/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2362/20 Головуючий у 1-й інстанції: Мурашова Н. А.
провадження № 22-ц/807/3039/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020р. АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.01.2013р. між банком та відповідачем шляхом підписання останнім Заяви-анкети позичальника було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримав в кредит грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач мав повернути банку кредит разом з іншими нарахуваннями відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, до яких приєднався відповідач та які є складовими кредитного договору. Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань за зазначеним кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 12.04.2020р. утворилась заборгованість в загальній сумі 117 086,67грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 80 365,16 грн., нараховані на підставі ст. 625 ЦК України відсотки 5 348,76 грн., пеня 25321,00 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 5551,75 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача разом із судовими витратами зі сплати судового збору в сумі 2102,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

Судом встановлено, що 18.01.2013р. відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

В Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 34).

Також зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку.

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» без номера та дати банк видав відповідачу ОСОБА_1 такі банківські картки: 18.01.2013р. - № НОМЕР_1 зі строком дії до 07/16, 17.07.2014р. - № НОМЕР_2 зі строком дії до 07/18, 12.07.2016р. - № НОМЕР_2 зі строком дії до 07/18, 20.07.2018р. № НОМЕР_3 зі строком дії до 06/22 (а.с. 32).

10.04.2013р. на банківську картку № НОМЕР_1 банком було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн., 28.12.2013р. його збільшено до 5 000,00 грн., 19.05.2014р. зменшено до 1 500,00 грн., 20.01.2016р. збільшено до 10 000,00 грн., 21.01.2016р. зменшено до 10 000,00 грн., 14.08.2017р. зменшено до 5 000,00 грн., 09.09.2017р. зменшено до 0,00 грн., 24.09.2017р. збільшено до 25 000,00 грн., 28.09.2017р. зменшено до 0,00 грн., 29.09.2017р. збільшено до 31000,00 грн., 19.102017р. збільшено до 33 000,00 грн., 23.12.2017р. збільшено до 40 500,00 грн., 12.07.2018р. збільшено до 50 000,00 грн., 17.01.2019р. зменшено до 0,00 грн. (а.с. 31).

Згідно з наданим банком розрахунком та випискою по рахунку (а.с. 8-30), заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 18.01.2013р. станом на 12.04.2020р. становить 117 086,67 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту 80 365,16 грн., нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України відсотків 5 348,76грн., пені 25 321,00 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00грн., штрафу (процентна складова) 5551,75грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач в порушення вимог ст.ст. 13,81 ЦПК України належним чином своїх вимог не обґрунтував та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами 18.01.2013р. кредитного договору і виникнення у них відповідних прав та обов`язків.

При цьому, суд вказував, що додана до позовної заяви Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 18.01.2013р., яка підписана відповідачем ОСОБА_1 , що ним не оспорюється, не містить відомостей про те, яку саме банківську послугу мав намір отримати та отримав відповідач, зокрема, чи виявляв він намір отримати кредитну картку та яку саме, враховуючи, що в Анкеті-заяві зазначено декілька видів карток, в т.ч. «Кредитка «Універсальна», а за доданим до позову Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» існує чотири її види з різними умовами кредитування - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»,«Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна, CONTRACT», «Універсальна, GOLD».

Суд вказував, що відповідні відомості відсутні і в доданій до позову довідці про видані відповідачу картки, в яких міститься інформація лише про номер картки, дату її видачі та строк дії.

Також в Анкеті-заяві від 18.01.2013р. не зазначена сума кредиту та кредитного ліміту, який бажав отримати відповідач, порядок та строки повернення кредиту, розмір процентів за користування ним, а також не встановлена відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Крім того, суд виходив також з того, що за змістом ст..ст. 633, 634 ЦК України умови договору приєднання розроблює підприємець - в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Тому суд вважав, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, виходячи з того, що умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, суд вважає, що саме Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Отже, судом не були прийняті Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, які не підписані відповідачем, як складові кредитного договору, та суд вважав, що відсутні підстави вважати наявність між сторонами договору приєднання.

Зважаючи, що єдиним підписаним відповідачем документом є анкета-заява, у якій не визначені істотні умови кредитного договору, суд вважав, що позивач не довів саму наявність між сторонами у справі кредитних правовідносин, з якими пов`язує свої позовні вимоги щодо стягнення заборгованості позивач.

В апеляційній скарзі банк вказує, що висновки суду про непідтвердженість кредитних відносин є безпідставними та не відповідають матеріалам справи, зокрема, виписці про рух коштів за картрахунком відповідача, яка є первинним бухгалтерським документом, якою підтверджено надання банком та отримання відповідачем кредитних коштів, якими останній користувався та частково погашав заборгованість за кредитом. Також вказує, що суд помилково не визнав Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи складовими договору, укладеного на підставі анкети-заяви від 18.01.2013р.

Колегія, перевіривши вказані доводи дійшла наступних висновків.

Так, в частині невизнання Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів складовими кредитного договору колегія погоджується з судом першої інстанції, оскільки такий висновок зроблено на підставі наявних матеріалів справи та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, щовчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у пись-

мовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З огляду на вказані норми, якими чітко унормовано письмову форму кредитного договору, суд обґрунтовано не визнав Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, копії яких долучені до справи, складовими кредитного договору між сторонами у справі, оскільки вони не підписані позичальником. За таких же обставин суд першої інстанції правильно не визнав, що, підписавши анкету-заяву, відповідач приєднався до цих документів.

Надалі банк вказує, що наявність кредитних відносин та використання кредитних коштів позичальником, а також часткове погашення ним кредиту підтверджуються випискою по картрахунку відповідача, якому було видано на підставі анкети-заяви кредитну картку «Універсальна», а згодом ще декілька карток, якими він користувався.

В матеріалах справи міститься виписка про рух коштів по картрахунку відповідача, але відкидаючи її як доказ, суд першої інстанції вказував, що цей документ дійсно є первинним бухгалтерським документом, яким фіксується факт виконання банківських операцій та який служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах; в ньому відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 , в т.ч., маються відомості щодо встановленого розміру кредитного ліміту, його зміну, зняття грошових коштів клієнтом та погашення ним заборгованості.

Попри це, суд вказував, що укладання кредитного договору та його чинність не пов`язуються з моментом передання кредитних коштів позичальнику, тому виписка з банківського рахунку не може вважатись належним доказом укладання кредитного договору на визначених сторонами умовах. Вказаний документ, на думку суду, доводить лише факт надання банком певних послуг, отримання відповідачем банківської картки та користування нею, але фактично заборгованість може бути стягнута судом лише за умови доведення підстав виникнення між сторонами відповідних договірних відносин іншими належними та допустимими доказами, яких позивач не надав.

Між тим, погодитись з такими обґрунтуваннями не можна, оскільки вони носять суперечливий характер.

Так, судом правильно визнано, що виписка про рух коштів по картрахунку клієнта є первинним бухгалтерським документом та доводить користування клієнтом виданими банком картками, зокрема, містить відомості про розмір встановленого або зміненого кредитного ліміту, користування кредитними коштами та внесення коштів на рахунок клієнтом. Колегія вважає, що ця виписка в такому разі саме і доводить отримання відповідачем кредитних коштів від банку та користування ними, а також здійснені на погашення кредиту платежі.

Отже, суд всупереч ч. 1 статті 1046 ЦК України визнав, що договір позики, до якого належить і кредитний договір, не пов`язується з моментом передання коштів позичальнику, оскільки у цій нормі зазначено протилежне: договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Вказане відповідає викладеним у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. обставинам та висновкам, у якій касаційним судом в узагальнюючому підсумку зазначено, що істотні умови кредитного договору хоча і не були погоджені між банком та позичальником, але доведений розмір отриманого та неповернутого останнім кредиту слід стягнути з відповідача на користь банку.

Та саме за випискою про рух коштів можна чітко визначити розмір неповернутого кредиту, відслідкувавши витрати відповідача та вкладені на картрахунок кошти.

У розрахунку банк визначив заборгованість за простроченим тілом кредиту станом на 12.04.2020р. у розмірі 80 365,16 грн.

Шляхом аналізу виписки про рух коштів по картрахунку колегією встановлено, що відповідач активно користувався усіма виданими йому картками протягом тривалого часу, знімаючи кошти готівкою, оплачуючи товари і послуги у торгівельній та аптечній мережі, їдальні, оплачуючи інтернет-послуги, розважальні заходи, здійснюючи комунальні платежі, перекази на картки третіх осіб, а також на його картрахунок надходили регулярні поповнення.

Всього відповідачем протягом періоду з 18.01.2013р. по 01.03.2020р. здійснено витрат на суму 498 697,45 грн., в той час як внесено коштів на суму 528 061,95 грн.

Тому, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, погоджених умов щодо відсотків, пені та штрафів між сторонами у справі не мається, то вони безпідставно нараховувались відповідачу, а тому всі внесені кошти слід спрямувати на погашення тіла кредиту, а не на ці складові заборгованості, яка визнається колегією як неправомірно нарахована.

Відтак, вбачається, що сума внесених на картрахунок коштів значно перевищує суму отриманого кредиту, яким користувався відповідач, тому внесеними коштами повністю покрито всю суму отриманого кредиту, та в такому разі заборгованість за тілом кредиту повністю відсутня.

Що стосується вимог позивача про стягнення відсотків на підставі статті 625 ЦК України, які, на думку банку, буде правомірним стягнути з відповідача, то колегія визнає неспроможними доводи скарги в цій частині. Так, з розрахунку вбачається, що вказані відсотки нараховані банком у відповідності до статті 625 ЦК України, але не за визначеною у цій нормі ставкою 3 % річних, а на підставі визначеної в Умовах та правилах надання банківських послуг, яка не погоджувались з позичальником. Тому на цих підставах такі відсотки вважаються неправомірно нарахованими і стягненню в такому разі не підлягають.

Також з огляду на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд не міг стягнути відсотки і за ставкою 3 % річних, визначеною статтею 625 ЦК України, оскільки банк пов`язував ці відсотки саме із встановленою на підставі договору ставкою 84 % як відповідальність за прострочений кредит, а не у встановленій законом ставці. Тобто таке самостійне нарахування судом прострочених процентів на підставі закону було б виходом за межі позовних вимог (підстав позову), що заборонено вище наведеними положення статті 13 ЦПК України.

До того ж такі вимоги є безпідставними з огляду на встановлені в ході апеляційного розгляду обставини щодо відсутності заборгованості за тілом кредиту, а тому не може бути застосована і відповідальність, оскільки порушення грошового зобов`язання фактично не відбулось.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду справи рішення суду визнано обґрунтованим щодо відмови в позовних вимогах про стягнення відсотків, пені та штрафів у зв`язку з відсутністю в цій частині належним чином оформленого кредитного договору. Але щодо заборгованості за тілом кредиту рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні у цих вимогах, тобто не у зв`язку з їх недоведеністю банком, а у зв`язку з безпідставністю цих вимог через відсутність заборгованості, про що відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України приймається постанова за наслідками апеляційного розгляду скарги банку.

Між тим, оскільки жодної суми банку не присуджується, то не мається підстав для вирішення питання щодо стягнення судових витрат з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2020 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні вимог позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 23 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: