Справа №718/3001/19
Провадження №2/718/836/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2020 року м. Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі: головуючого судді Мізюка В.М.,секретаря Безушко М.Д., за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: служба у справах дітей Кіцманської РДА про примусове виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: служба у справах дітей Кіцманської РДА про примусове виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.11.2013 року відповідно до рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області, а також відповідно до виконавчого листа від 11.11.2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, житлова площа 56,60 кв.м., загальна площа 83, 60 кв.м АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», що було передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки в забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 3051 від 08.12.2006 року. Згідно довідки сільської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Просили суд примусово виселити відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_2 та стягнути солідарно з відповідачів судовий збір в сумі 1921 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 26.11.2019 року подала до суду відзив, в якому вказала, що 08.12.2006 року між АК «Промислово-Інвестиційний банк» та ОСОБА_11 було укладено кредитний договір № 3051. За умовами даного договору банк надав ОСОБА_11 кредит на суму 55 000 доларів США зі сплатою 13% річних, із терміном повернення не пізніше 01.12.2026 року з цільовим призначенням - для ремонту та облаштування житла. В забезпечення виконання ОСОБА_11 , своїх зобов`язнь за кредитним договором між ОСОБА_2 та АЕ «Промислово-Інвестиційний банк» було укладено 08.12.2006 року іпотечний договір за умовами якого, вона виступила майновим поручителем ОСОБА_11 та надала в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Даний будинок було придбано у ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . В даному будинку крім ОСОБА_2 , зареєстровані та проживають ОСОБА_4 ( співвласник), ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_6 (онук), ОСОБА_8 (онук), ОСОБА_13 також в будинку зареєстрована, але не проживає ОСОБА_9

17.12.2012 року між ТОВ "Кредитні ініціативи" та АК Промислово- Інвестиційний Банк було укладено договір про відступлення прав вимог, в тому числі за кредитним договором №3051 від 08.12.2006 року.

11.01.2013 року заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області було задоволено позовну заяву ТОВ "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та вирішено в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №3051 від 08.12.2006 року, яка станом на 30.06.2013 року складає 486 476,04 гривні, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, житлова площа 56,6 кв.м., загальна площа 83,6 кв. АДРЕСА_3 на користь ТОВ Кредитні ініціативи шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України "Про виконавче провадження", за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що 08.12.2006 року між АК «Промислово-Інвестиційний банк» та ОСОБА_11 укладено кредитний договір. За умовами даного договору банк надав ОСОБА_11 кредит в сумі 55 000 доларів США для ремонту та облаштування житла. ОСОБА_2 виступає як поручитель. Підстав для задоволення позову немає, оскільки кредит надавався іншій особі. Вказала, що у разі виселення банк має надати інше житло. Просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 26.11.2019 року подав до суду відзив, в якому вказав, що його дружина ОСОБА_2 виступила майновим поручителем громадянки ОСОБА_11 , щодо виконання нею зобов`язань за кредитним договором № 3051 від 08.12.2006 року та надала в іпотеку їхній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розтпшований за адресою АДРЕСА_1 . Вказує, що даний будинок було придбано його дружиною в період шлюбу у громадянина ОСОБА_12 не за рахунок кредитних коштів. Просив у задоволенні позову відмовити та справу розглянути за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 26.11.2019 року подала до суду відзив, у якому вказала, що її мати ОСОБА_2 виступила майновим поручителем громадянки ОСОБА_11 , щодо виконання нею зобов`язань за кредитним договором № 3051 від 08.12.2006 року та надала в іпотеку їхній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розтпшований за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що даний будинок було придбано її мамою в період шлюбу у громадянина ОСОБА_12 не за рахунок кредитних коштів. Просила у задоволенні позову відмовити та справу розглянути за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_10 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , 26.11.2019 року подав до суду відзив, в якому вказав, що ОСОБА_2 виступила майновим поручителем громадянки ОСОБА_11 , щодо виконання нею зобов`язань за кредитним договором № 3051 від 08.12.2006 року та надала в іпотеку їхній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розтпшований за адресою АДРЕСА_1 . Даний будинок було придбано ОСОБА_2 в період шлюбу у громадянина ОСОБА_12 не за рахунок кредитних коштів. Просив відмовити у задоволенні позову позову та розглянути справу у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Заяв та клопотань про перенесення розгляду справи від неї не надходило. Відзиву на позов не подавала.

Представник третьої особи служби у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Герецун Л.Я. подала до суду заяву в якій заперечувала щодо задоволенні позову, оскільки даний позов порушує права неповнолітніх дітей.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 11.11.2013 року відповідно до рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області, а також відповідно до виконавчого листа від 11.11.2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, житлова площа 56,60 кв.м., загальна площа 83, 60 кв.м АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», що було передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки в забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 3051 від 08.12.2006 року. (а.с.12-14)

Відповідач ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.12.2010 р. (а.с.57)

ОСОБА_14 є батьком, а відповідач ОСОБА_5 матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.60)

З довідки Мамаївської сільської ради № 487 від 22.10.2018 року вбачається, що в у будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зареєстровані власник - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловік - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онук - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онук - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зять - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , колишня власниця господарства - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 11)

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.12.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського нотаріальногь округу Олексюк С.В. відповідач ОСОБА_2 придбала будинок у гр. ОСОБА_12 (а.с.50-51)

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до правової позиції висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №726/1489/17 (провадження №61-37017 св 18) визначено наступне.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 22 червня 2016 року № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у частині другій статті 2 ЦПК України, згідно з якою суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Слід зазначити, що унаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Крім того, 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Згідно з положеннями Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Банк при набутті у власність предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , та який відповідачкою ОСОБА_2 був переданий в іпотеку, не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів.

При цьому, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 08.12.2006 року, банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, а також те, що спірне житлове приміщення було придбано ОСОБА_2 не за кредитним договором, на підставі якого банк набув його у власність, тобто про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позов ТзОВ «Кредитні ініціативи» про виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 575, 589, 590 ЦК України, ст. 109 ЖК Української РСР, ст.ст. 4, 13, 76, 77, 81, 258-265, 280-283 ЦПК України, Суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: служба у справах дітей Кіцманської РДА про примусове виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19.02.2020 року.

Суддя: В.М.Мізюк