Справа № 239/366/17
Провадження № 2/242/291/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Владимирської І.М., при секретарях Гандзюк К.С., Сафроновій К.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є власником нерухомого майна, а саме будівель і споруд, торгівельних павільйонів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.05.2008 року. Позивач надає в оренду за цільовим призначенням нерухоме майно для розміщення торгівельних місць та функціонування міського ринку. Відповідач для здійснення торгівельної діяльності з 01.10.2015 року по 06.04.2017 року без правових підстав зайняв павільйон АДРЕСА_1 у першому ряді. Позивач у жовтні 2015 року запропонував відповідачу узгодити правовідносини по використанню нерухомого майно, а саме укласти договір оренди, однак відповідач підписати договір відмовилась. Рішенням Новогродівського міського суду від 20.06.2016 року у справі №239/687/15-ц позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача звільнити торгівельний павільйон задовольнив. Незважаючи на вищевказане рішення відповідачем не здійснив добровільного повернення торгівельного павільйону, тому павільйон був звільнений та прийнятий комісією, що створена позивачем у квітні 2017 року. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що відповідач безпідставно користувалась та володіла торгівельним павільйоном, а також зберігала у себе майно - кошти за оренду торгівельного павільйону. Просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 32734,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою Ноговродівського міського суду Донецької області від 13.09.2017 року циільну справу залишено без руху

Ухвалою Ноговродівського міського суду Донецької області від 25.09.2017 року було відкрито провадження по цивільній справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Новогродівського міського суду Донецької області від 17.10.2017 року цивільну справу призначено до судового засідання.

Ухвалою Новогродівського міського суду Донецької області від 06.11.2017 року цивільну справу передано на розгляд Селидівського міського суду Донецької області.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області суддею Переясловською Ю.А. від 20.11.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.06.2018 року суддя Владимирська І.М. прийняла цивільну справу до свого провадження та призначила судовий розгляд по справі.

Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені в позові. Крім того, зазначили, що з 01.10.2015 року ОСОБА_5 перестала сплачувати позивачу орендну плату за утримання приміщення магазину, власником ринку та магазину, який займала відповідач є ОСОБА_1 . Також рішенням Новогродівської міської ради була встановлена плата за оренду нерухомого майна для розміщення торгівельних місць у розмірі 360 грн на тиждень. Таким чином, оскільки відповідачем було зайнято торгівельну площу 25 кв.м., тому відповідач заборгував позивачу орендну плату за період 01.10.2015 року по 06.04.2017 р. у розмірі 32734,00 грн. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність, позовні вимоги не визнає.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає та надав аналогічні пояснення викладеним в відзиві на позовну заяву. Крім того, зазначив, що відповідач в зазначений в позові термін не користувалась павільйоном, оскільки орендувала магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та на вулиці торгувала. В рішенні Новогродівського міського суду від 20.07.2016 року вказано, що приміщення потребує ремонту та передано іншій особі. Також позивач створював перешкоди у користуванні павільйоном, а саме: відключав енергію та ставив свій вантажний автомобіль, щоб не можна було ним користуватися. Таким чином відповідач ОСОБА_5 фактично не користувалась даним павільйоном. Просить суд відмовити в задоволені позову. В подальшому представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Суд визнає неявку відповідача та його представника неповажною, та з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що в жовтні 2015 року вона працювала директором ринку в м. Новогродівка. Відповідач ОСОБА_5 орендувала у ОСОБА_1 приміщення, однак за оренду павільйону на ринку, що знаходиться на 1 ряді, не платила. Відповідач укласти договір оренди відмовилась та не сплачувала оренду плату. Орендна плата для всіх була встановлена однакова у сумі 360 грн. за тиждень. ОСОБА_5 в її присутності лише один раз сплатила орендну плату.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є приватним підприємцем та орендує приміщення на ринку у ОСОБА_1 з 2015 року. Відповідач ОСОБА_5 здійснювала торгівлю на ринку. Їй достовірно відомо, що відповідач відмовлялась платити за оренду приміщення на ринку, яким вона користувалась. Її кликали бути свідком того, що ОСОБА_5 відмовлялась укладати договір та платити орендну плату. Орендна палата складає 360 грн. на тиждень для всіх орендарів. У неї з ОСОБА_5 однакові павільйони, та павільйон ОСОБА_5 знаходиться через 2-3 від її павільйону. Відповідач павільйоном користувалась та здійснювала торгівлю продуктами харчування. Крім сплати за приміщення, ще є податок 15% та військовий збір 1,5 %.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18770549 від 12.05.2008 року, рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 25.04.2008 року, ОСОБА_1 є власником будівель і споруди: торгівельний павільйон А'-1, м`ясоконтрольна станція А-1, вбиральня У-1, складські приміщення - Д'-1, Д''-1, Д'''-1, паркан N', замощення -1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №441284 від 01.07.2009 року, ФОП ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2009 року № 1528 є власником земельної ділянки площею 0,7013 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50759392 від 24.12.2015 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :00:003:0001, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: 02, виданий 01.07.2009 Новогродівською міською радою Донецької області.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Факт того, що ОСОБА_1 надає в оренду нежитлові приміщення, а саме павільйони, за адресою: АДРЕСА_1 , сторони не оспорюють.

Згідно рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано зокрема ОСОБА_5 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону АДРЕСА_1 від товару, речей обладнання, тощо, протягом десяти днів, з дня набрання законної сили рішення по справі. В частині позовних вимог про стягнення збитків відмовлено.

Згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області від 04.10.2016 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року - залишено без змін.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року і ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 04.10.2016 року - залишено без змін.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 займала спірний павільйон на території Новогродівського ринку з жовтня 2015 року, право власності на який не має. Дані обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Сторони не узгодили між собою порядок надання спірного павільйону в оренду. Договору між сторонами про оренду нежитлового приміщення не укладалося. Тобто, сторони між собою не узгодили умови і розмір орендної плати.

Позивач скористався своїм правом та його позовні вимоги в частині витребування майна з незаконного володіння задоволено.

Згідно з акту прийому - передачі торгівельного павільйону від 06.04.2017 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, комісія у складі: ОСОБА_3 (представник директора ринка ОСОБА_1 ); ОСОБА_6 (директор ринка); ОСОБА_8 (ФОП); ОСОБА_9 (касир ринку); ОСОБА_10 (ФОП), прийняли вказане приміщення у ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 317,319 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого будь-які дії, які не суперечать закону.

Захист права власності передбачений главою 29 ЦК України, у тому числі ст.ст. 387, 391 ЦК України.

Статтями 387, 391 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , як фактичний користувач торгівельним павільйоном, який належить ОСОБА_1 , і який без достатньої правової підстави за рахунок власника цього нерухомого майна (торгівельного павільйону) зберігала у себе кошти, які мала заплатити за користування ним, зобов`язана повернути ці кошти власнику нерухомого майна на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15).

Тобто, відносини з фактичного користування відповідачем цим павільйоном без укладеного договору оренди та недоотримання позивачем доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_5 укласти договір оренди нежитлового приміщення № 26 від 01 жовтня 2015 року, предметом якого є нежитлове приміщення АДРЕСА_1 площею 25 кв.м, яке розташоване на території ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , однак зазначений договір відповідач відмовилась підписати.

Факт користування відповідачем вказаним торгівельним павільйоном АДРЕСА_1 , встановлено судовим рішенням у справі № 239/687/15-ц.

У якості доказу розміру орендної плати позивачем надано копії договорів, укладених з іншими особами, які здійснюють підприємницьку діяльність за вказаною у позові адресою, та згідно з договорами орендна плата за користування павільйоном площею 25 кв.м складала 1 850 грн на місяць, та наданий проект договір оренди нежитлового приміщення, який не підписаний ОСОБА_5 , де зазначена орендна плата за користування торгівельним павільйоном 25 кв.м 1850 грн на місяць.

Позивачем наведено розрахунок збитків, а саме позивач виходив з того, що відповідач повинна була сплатити за жовтень 2015 року 1850 грн. (сплачено 206,00 грн.), за листопад 2015 року повинна сплатити 1850,00 грн. (сплачено 360,00 грн.), за грудень 2015 - березень 2017 року по 1850,00 грн. за кожний місяць (18500,00х15=27 750,00 грн. (сплачено 0,00 грн.)).

Проте, як вбачається з постанови Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 239/363/17 за аналогічними спірними правовідносинами, наявність в матеріалах справи договору оренди з вказаною сумою орендної плати, який не підписано сторонами договору не є належним доказом того, що саме таку суму повинна була сплачувати відповідач за користування торговим павільйоном. Цим же судовим рішенням встановлено, що з 2015 року між позивачем - власником ринку та приватними підприємцями укладались договори оренди, умовами яких передбачалось сплата оренди у розмірі 360 грн за тиждень (торгівельний павільйон 25 кв.м) і такі умови договору оренди були для всіх однакові.

Враховуючи, що погоджений розмір плати за користування торгівельним павільйоном становив 360 грн на тиждень за торгівельний павільйон площею 25 кв.м та позивач в позовній заяві сам зазначав, що в жовтні 2015 року ОСОБА_5 сплатила 206 грн, а в листопаді 2015 року 360 грн, погоджуючись із визначеним розміром, суд приходить до висновку, що саме з цієї суми необхідно виходити при визначенні розміру коштів, які належить стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної безпідставним користуванням майном позивача.

Таким чином, суд дослідивши докази по справі, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме з відповідача ОСОБА_5 підлягає стягненню кошти, які вона зберігала у себе не виконуючи обов`язок зі сплати за користування належним позивачу майном - торгівельним павільйоном площею 25 кв.м за період з 01 жовтня 2015 року по 06 квітня 2017 року, тобто 73 тижнів (в межах заявлених позовних вимог) у розмірі 25 715,00 грн. (360 грн х 73 тижнів) - (206 грн + 360 грн.)

Суд критично відноситься до посилань представника відповідача на той факт, що приміщення передано іншій особі, яка здійснювала там підприємницьку діяльність, а також на неможливість користуватися павільйоном через відсутність електропостачання та наявність перешкод, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 ставив належний йому вантажний автомобіль біля торгівельних павільйонів, оскільки дані обставини не доведено належними та допустимим доказами.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача, пропорційно задоволеним вимогам 78,55 % від 654,70 грн. становить 257 грн. 13 коп.

Керуючись ст.ст. 83, 177,317,319,387,391,509, 1166, 1212 ЦК України, ст. ст. 12,13,81,259,258,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 ) до ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_4 ) про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_3 ) грошові кошти у розмірі 25 714 грн. (двадцять п`ять тисяч сімсот чотирнадцять) грн. 00 коп., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 257 (двісті п`ятдесят сім) грн. 13 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 16.11.2020 року.

Суддя І.М. Владимирська