Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 496/3658/16-ц

провадження № 61-21069св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - прокурор Одеської області в інтересах держави в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Головне управління Держгеокадастру в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану через адвоката Якових Євгена Володимировича, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 червня 2019 року у складі судді Трушиної О. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року прокурор Одеської області в інтересах держави в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Одеській області), з урахуванням зміни підстав позову просив визнати недійсним та скасувати: державний акт від 20 квітня 2010 року серії ЯИ № 627557 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0321, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; витребувати у ОСОБА_4 на користь Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області (далі - Троїцька сільська рада) земельну ділянку, загальною площею 0,0592 га, нормативною вартістю 2 480,48 грн, яка розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0181; витребувати у ОСОБА_2 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,033 га, нормативною вартістю 1 382,70 грн, яка розташована у АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:001:0182; витребувати у ОСОБА_4 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,0585 га, нормативною вартістю 2 451,15 грн, яка розташована у АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:001:0183; витребувати у ОСОБА_5 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,04 га, нормативною вартістю 1 678,00 грн, яка розташована в АДРЕСА_5 , кадастровий номер :01:001:0184; витребувати у ОСОБА_3 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,0593 га, нормативною вартістю 2 484,67 грн, яка розташована у АДРЕСА_5 , кадастровий номер :01:001:0185, а також стягнути солідарно з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір.

Позов обгрунтований тим, що відділ Держкомзему у Біляївському районі Одеської області 20 квітня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 видав державний акт серії ЯИ № 627557 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0321. В цьому державному акті вказано, що він виданий на підставі витягу з рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 17 вересня 1996 року № 8. Однак в цьому рішенні сільської ради питання про передання ОСОБА_1 у власність зазначеної земельної ділянки не вирішувалося, земельна ділянка їй у власність не передавалася, а тому державний акт виданий незаконно, є недійсним та підлягає скасуванню. Зазначена інформація також підтверджується листом архівного відділу Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 13 січня 2016 року № 4.

Крім того, в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, є виписка з рішення Троїцької сільської ради від 17 вересня 1996 року № 8 про передання безкоштовно ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0,25 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , яку підписав голова Троїцької сільської ради ОСОБА_6 . Однак у 1996 році ОСОБА_6 не обіймав цю посаду, а отже не мав повноважень її підписувати.

Водночас з листа Троїцької сільської ради відомо, що у 1995 та 1996 роках цю посаду обіймав ОСОБА_7 . Наведене вказує на факти підроблення вказаної виписки, у зв`язку з чим прокуратура 17 лютого 2016 року внесла відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Надалі спірна земельна ділянка була відчужена на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Біляївського районного округу Одеської області Зезик В. А. 18 травня 2010 року за № 787 на користь ОСОБА_8 , а потім на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного округу Одеської області Куліш С. М. 05 грудня 2012 року за № 520, відчужена на користь ОСОБА_2 . У подальшому спірна земельна ділянка була розділена на п`ять окремих земельних ділянок, які були відчужені на підставі договорів купівлі-продажу таким чином: земельні ділянки 3 м/1 і 3м/3 - на користь ОСОБА_4 , земельна ділянка 3 м/4 - на користь ОСОБА_5 , земельна ділянка 3 м/5 - на користь ОСОБА_3 земельна ділянка 3 м/2 зареєстрована за ОСОБА_2 .

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Біляївському районі Одеської області від 16 червня 2016 року № 10-1502-0.3-1675/2-16 нормативна грошова оцінка 1 м2 незабудованих земельних ділянок житлової та громадської забудови становить 4,19 грн, відповідно вартість спірної земельної ділянки площею 0,25 га становить 10 475,00 грн. Оскільки Троїцька сільська рада 17 вересня 1996 року у рішенні № 8 питання про передання безкоштовно ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0,25 га не приймала, то державний акт від 20 квітня 2010 року, серії ЯИ № 627557 необхідно визнати недійсним та скасувати, а вказану земельну ділянку, розділену згодом на п`ять окремих земельних ділянок, - витребувати, у зв`язку з чим прокурор звернувся до суду із цим позовом.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року, позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано державний акт від 20 квітня 2010 року серії ЯИ № 627557 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0321, виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Витребувано у ОСОБА_4 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,0592 га, яка розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:001:0181.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,033 га, яка розташована у АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:001:0182.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,0585 га, яка розташована у АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:001:0183.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,04 га, яка розташована у АДРЕСА_5 , кадастровий номер :01:001:0184.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь Троїцької сільської ради земельну ділянку загальною площею 0,0593 га, яка розташована у АДРЕСА_6 , кадастровий номер :01:001:0185.

Стягнено з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь прокуратури Одеської області судовий збір по 275,60 грн з кожного.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, зазначивши, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції врахував практику Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_4 через адвоката Якових Є. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди не надали належної оцінки обставинам, що мають істотне значення для вирішення справи по суті.

Суди не звернули уваги на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Прокурор зазначив, що про порушення закону йому стало відомо у березні 2016 року, після отримання копії рішення Троїцької сільської ради від 20 квітня 2010 року № 8. Водночас відповідно до листа Троїцької сільської ради від 29 грудня 2016 року в період з 1994 року до 2014 року Біляївській міжрайонній прокуратурі надсилалися копії всіх протоколів сесії Троїцької сільської ради. Суди не встановили початок перебігу строку.

Суди не взяли до уваги, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, і підставою виникнення спору стало несвоєчасне виконання прокуратурою покладених на неї обов`язків.

Суди не застосували до спірних правовідносин Конвенцію. Відповідно до протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суди при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи мають забезпечувати «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи.

Аргументи інших учасників справи

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 квітня 2010 року відділ Держкомзему у Біляївському районі Одеської області на ім`я ОСОБА_1 видав державний акт серії ЯИ № 627557 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:002:0321.

Цей державний акт був виданий ОСОБА_1 на підставі витягу з рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 17 вересня 1996 року № 8, що підтверджується записом у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

З рішення Троїцької сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області шостої сесії ХХІІ-го скликання від 17 вересня 1996 року № 8 «Різне» випливає, що у списку осіб, яким на підставі Постанови Верховної Ради України від 24 березня 1992 року «Про прискорення земельної реформи і приватизації землі», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», статті 67 ЗК України і заяв громадян передано в особисту власність присадибні земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, прізвища громадянки ОСОБА_1 немає, тобто вказана земельна ділянка їй у власність не передавалася.

З листа архівного відділу Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 13 січня 2016 року № 4 відомо, що в рішенні шостої сесії ХХІІ-го скликання Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області с. Троїцьке від 17 вересня 1996 року № 8 «Різне», інформації стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_1 немає.

Відповідно до виписки з рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 18 червня 2009 року № 494 «Про безоплатну передачу в приватну власність раніше наданих у постійне користування земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства (присадибна ділянка)» ОСОБА_1 отримала у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 0,25 га. Пунктом 2 цього рішення вирішено видати громадянам, у тому числі ОСОБА_1 , акти на право приватної власності на земельні ділянки.

Згідно з листом Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 01 лютого 2016 року № 16 ОСОБА_6 обіймає посаду Троїцького сільського голови з 17 березня 2008 року, а в 1995 та 1996 роках цю посаду займав ОСОБА_7

08 травня 2010 року приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезик В. А. за реєстровим номером 787 посвідчив договір купівлі-продажу, який зареєстровано 05 черавня 2012 року у відділі Держкомзему у Біляївському районі Одеської області в Поземельній книзі за № 020020321:3:01, на підставі якого право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га, розташовану на АДРЕСА_1 на території Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області, кадастровий номер :02:002:0321, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), переходить від ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , про що свідчить відмітка на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 627557.

Відповідно до договору дарування від 25 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Кушпиль С. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 520, ОСОБА_8 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_2 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,2500 га (площі с/г угідь - 0,2500 га, в тому числі по угіддям: 0,2500 га - рілля), кадастровий номер :02:002:0321, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Виконавчого комітету Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 26 квітня 2013 року № 31 «Про надання адреси земельній ділянці на АДРЕСА_1 » присвоєно адресу земельним ділянкам у АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 , а саме: земельна ділянка площею 0,0592 га - АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,0330 га - АДРЕСА_3 , земельна ділянка 0,0585 га - АДРЕСА_4 , земельна ділянка площею 0,0400 га - АДРЕСА_5 , земельна ділянка площею 0,0593 га - АДРЕСА_6 .

21 червня 2013 року ОСОБА_2 як власник земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:002:0321, звернулася до приватного нотаріуса із заявою, в якій просила розділити цю земельну ділянку на п`ять окремих ділянок згідно з планом розподілу та видати окремі правовстановлюючі документи на сформовані нові земельні ділянки: ділянка № 1 площею 0,0592 га, ділянка № 2 площею 0,0330 га, ділянка № 3 площею 0,0585 га, ділянка № 4 площею 0,0400 га, ділянка № 5 площею 0,0593 га. Вказану заяву посвідчено приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко І. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1067.

На замовлення ОСОБА_2 . Товариство з обмеженою відповідальністю «Річленд» виготовило технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на АДРЕСА_1 .

Надалі спірна земельна ділянка розділена на п`ять окремих земельних ділянок, які були відчужені відповідачам у справі - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , а саме:

земельна ділянка АДРЕСА_3 з кадастровим номером :01:001:0182, площею 0,033 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10 липня 2013 року, в результаті поділу об`єкта нерухомого майна;

земельна ділянка АДРЕСА_5 з кадастровим номером :01:001:0184, площею 0,04 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відчужена на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2014 року;

земельна ділянка АДРЕСА_6 з кадастровим номером :01:001:0185, площею 0,0593 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відчужена на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2014 року;

земельна ділянка АДРЕСА_2 з кадастровим номером :01:001:0181, площею 0,0592 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відчужена на ім`я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року;

земельна ділянка АДРЕСА_4 з кадастровим номером :01:001:0183, площею 0,0585 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відчужена на ім`я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 2015 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Переглядаючи законність та обгрунтованість судових рішень у межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо волевиявлення територіальної громади на відчуження майна

Згідно з частинами першою, другою статті 7 Закону України від 07 грудня 1990 року №533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (далі - Закон № 533-XII) комунальна власність становить основу місцевого господарства. Суб`єктами права комунальної власності єадміністративно-територіальні одиниці в особі сільських, селищних, міських, районних, обласних Рад народних депутатів.

Відповідно до статті 18 Закону № 533-XII Ради народних депутатів у межах своєї компетенції самостійно вирішують питання місцевого значення, виходячи з нтересів громадян, які проживають на їх території, та державних інтересів, забезпечують виконання Конституції та законів України, комплексний соціально-економічний розвиток на своїй території, здійснюють керівництво підприємствами (об`єднаннями), організаціями і установами, які є їх комунальною власністю.

Згідно з пунктом 17 частини другої статті 19 Закону № 533-XII виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатіввирішуються такі питання: регулювання земельних відносин відповідно до законодавства.

У спірних правовідносинах повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою як об`єктом права комунальної власності належало Троїцькій сільській раді Біляївського району Одеської області.

Рада народних депутатів проводить свою роботу сесійно. Сесія Ради складається з пленарних засідань, а також засідань постійних комісій Ради (частина перша статті 20 Закону № 533-XII).

Згідно зчастиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суди встановили, що згідно з рішенням Троїцької сільської ради від 17 вересня 1996 року № 8 та та випискою з рішення Троїцької сільської ради від 18 червня 2009 року № 494 відповідачу ОСОБА_1 земельна ділянка по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в приватну власність не надавалася.

Оскільки спірна земельна ділянка була набута відповідачем ОСОБА_1 з комунальної власності не відповідно до закону, шляхом прийняття відповідного рішення на пленарному засіданні, то спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади без вираження її волі.

Щодо права витребувати майно з незаконного володіння

Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Згідно зі статтею 330 ЦК України,якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з тлумаченням статті 330 ЦК України виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі позбавлення власника володіння нерухомим майном таке введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452цс18.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України,якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суди встановили, що земельна ділянка АДРЕСА_2 з кадастровим номером :01:001:0181, площею 0,0592 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відчужена на ім`я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року.

Оскільки майно вибуло з власності територіальної громади не з її волі, то власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача (пункт 3 частина перша статті 388 ЦК України).

Щодо забезпечення судами «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи

Доводи касаційної скарги, щодо забезпечення судами «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи у цій справі Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Звертаючись з позовом до суду, прокурор Одеської області в інтересах держави в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області як підставу позову зазначав відсутність у рішенні Троїцької сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області шостої сесії ХХІІ-го скликання від 17 вересня 1996 року № 8 «Різне» у списку осіб, яким на підставі Постанови Верховної Ради України від 24 березня 1992 року «Про прискорення земельної реформи і приватизації землі», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», статті 67 ЗК України і заяв громадян передано в особисту власність присадибні земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, прізвища громадянки ОСОБА_1 , тобто підстав для видання їй державного акта не було.

Верховний Суд зауважує, оскільки підстав для видання ОСОБА_1 державного акта не було, то суд першої інстанції вмотивовано визнав його недійсним та скасував.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Верховний Суд звертає увагу на те, що забезпечення справедливого балансу доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає вимозі законності. Якщо втручання здійснено з порушенням вимог законності, тобто не відповідно до чинного закону, то це само по собі становитиме порушення.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, представник ОСОБА_4 - адвокат Якових Є. В. не зазначив конкретно, в чому полягає індивідуальний і надмірний тягар для ОСОБА_4 у зв`язку з позбавленням його права на майно, а саме витребування земельної ділянки, яка вибула з власності органу місцевого самоврядування поза його волею.

Чи ґрунтувалося втручання у право мирного володіння майном на законі?

Відповідно до статті 18 Закону Ради народних депутатів у межах своєї компетенції самостійно вирішують питання місцевого значення, виходячи з нтересів громадян, які проживають на їх території, та державних інтересів, забезпечують виконання Конституції та законів України, комплексний соціально-економічний розвиток на своїй території, здійснюють керівництво підприємствами (об`єднаннями), організаціями і установами, які є їх комунальною власністю.

Згідно зі статтею 22 Закону №533-XIIРада народних депутатів в межах своєї компетенції приймає рішення.

Відсутність рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) про відчуження майна означає, що воно вибуло поза його волею.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять суспільний інтерес, а протиправність дій посадових осіб органу місцевого самоврядування, спрямована на вибуття земельної ділянки з володіння держави, такому інтересу не відповідає.

Виходячи з принципу «належного урядування», суди обгрунтовано витребували на користь територіальної громади спірні земельні ділянки, оскільки таке майно вибуло з комунальної власності у незаконний спосіб.

Чи переслідувало втручання у право мирного володіння майном легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції?

Усунення перешкод територіальній громаді с. Троїцьке у здійсненні нею права користування та розпоряджання земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Верховний Суд виходить з того, що повернення у комунальну власність земельної ділянки, відчуженої фізичній особі незаконно, на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна в інтересах населення територіальної громади, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Чи є задоволення вимог про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , витребування земельних ділянок пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном?

Суди встановили, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника на підставі неіснуючого рішення, то в силу об`єктивних причин відповідач ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння державни з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у користування під обгрунтований сумнів.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц.

Отже, втручання у право мирного володіння містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу є «відповідними і достатніми», оскільки набуття у власність майна має бути правомірним, і територіальна громада с. Троїцьке має легітимне право на повернення спірної земельної у її власність.

Верховний Суд зазначає, що у матеріалах справи не має інформації, що на земельних ділянках, належних відповідачам, після поділу земельної ділянки загальною площею 0,25 га знаходиться майно. Відповідні доводи не містить і касаційна скарга.

Право держави витребувати земельну ділянку з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Суди не встановили те, що власник самостійно виявив волю на відчуження земельної ділянки. Навпаки, суди встановили, що власник волю на відчуження земельної ділянки взагалі не виявляв.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Верховний Суд зауважує, що суди обгрунтовано виходили з того, що майно вибуло з володіння власника без його волі, а тому власник має право на його витребування.

Щодо позовної давності

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції на час звернення прокурора до суду).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 обгрунтовано зазначив, що положення закону про перебіг позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Проте доводи касаційної скарги про необгрунтованість твердження прокурора, що він довідався про порушення земельного законодавства лише у березні 2016 року, оскільки згідно з листом Троїцької сільської ради від 29 грудня 2016 року представнику стороні повідомлено, що за період 1994 - 2014 роки прокуратурі направлялися протоколи усіх сесій Троїцької сільської ради, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 362/44/17, провадження № 14-183 цс 18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до судуу разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Перевіряючи доводи щодо застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що про порушення вимог земельного законодавства прокурор довідався лише у березні 2016 року, після отримання копій рішень Троїцької сільської ради та відповідної інформації з Управління Держгеокадастру у Біляївському районі Одеської області.

Верховний Суд зазначає, що у судовому дослідженні межею обґрунтування є достовірно встановлені доказові факти, юридичні закони і положення, які виробляються судовою практикою.Направлення прокуратурі протоколів усіх сесій Троїцької сільської ради за період 1994 - 2014 роки, в яких відсутня інформація про надання земельної ділянки ОСОБА_1 , не свідчить, що згідно з їх змістом прокурор міг довідатися про порушення земельного законодавства, а саме не надання ОСОБА_1 земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства.

У касаційній скарзі не наведено достатні підстави достовірності вказаного твердження.

Станом на дату звернення прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області до суду з позовом (жовтень 2016 року), спірна земельна ділянка була розділена на п`ять окремих земельних ділянок, право власності на які зареєстровано за відповідачами: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 61499293 від 15 червня 2016 року (т. 1, а. с. 12-19).

Верховний Суд не може переоцінити доводи суду апеляційної інстанції щодо моменту, коли прокурор довідався про порушення інтересів держави.

Доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги та зводяться до незгодиіз судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану через адвоката Якових Євгена Володимировича, залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постановасуду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко