Апеляційне провадження № 22-ц/824/3003/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 367/2525/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області,

ОСОБА_1 ,

треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство»,

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області,

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Карабази Н.Ф., -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №217579, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0038 площею 0,1500 га; витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0038 площею 0,1500 га вартістю 36 671 грн. 20 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення прокуратурою було виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд.

Рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт та відповідач являється власником земельної ділянки. Рішення Гостомельської селищної ради, державний акт на право власності на земельну ділянку є незаконними та мають бути визнані недійсними, оскільки місцеві ради мають право передавати у власність громадян земельні ділянки комунальної власності. Розмежування земель державної і комунальної власності, повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Перевіркою встановлено, що оскаржуваним рішенням у приватну власність громадянину передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель. Землі лісового фонду за межами населених пунктів не можуть передаватися до комунальної власності. На момент відведення спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісгоспу та знаходилась у кварталі № 18 Київського лісництва. Погодження на вилучення з постійного користування вказаної спірної ділянки КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав. Земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_2 передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель. Оскільки право власності до ОСОБА_2 перейшло на підставі рішення, яке є протиправним, виданий на його підставі державний акт підлягає визнанню недійсним.

Крім того, спірна земельна ділянка є територією національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду. Про допущені порушення прокуратура довідалася лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51, а тому строк позовної давності не пропущено.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, перший заступник прокурора подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги перший заступник прокурора зазначає, що встановленим обставинам суд першої інстанції не надав належної правової оцінки та не врахував, що спірна земельна ділянка цілковито вкрита лісовою рослинністю, про що набувач зобов`язаний був знати, а проявивши розумну обачність в силу фізичних властивостей лісу повинен був передбачити її приналежність до земель лісогосподарського призначення, які не можуть передаватися у приватну власність та проігнорував доводи прокурора, що відчуження об`єктів, які є власністю Українського народу та не можуть перебувати за законом у приватній власності, є триваючим правопорушенням, оскільки законне право власності у приватних осіб на ці об`єкти не виникає в силу відсутності волі дійсного власника на відчуження цих об`єктів з порушенням вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску прокурором строку позовної давності суд не врахував, що підставою звернення до суду з позовом наведено порушення права Кабінету Міністрів України щодо перевищення органом місцевого самоврядування наданих йому повноважень.

Без проведення відповідної перевірки та встановлення достовірних даних про спірну землю ні прокурор, ні визначений ним позивач, не могли довідатися про допущені органом місцевого самоврядування права держави на землю, оскільки фактична передача у приватну власність земель лісогосподарського призначення проведена посадовими особами селищної ради під виглядом передбачених законом дій.

Відповідачами не доведено, а судом належно не встановлено, що Кабінет Міністрів України мав можливість отримати інформацію про допущені порушення раніше, ніж прокурором проведено перевірку та заявлено позов.

Не встановлено також судом, чи мала прокуратура об`єктивну можливість дізнатися про порушення законодавства до проведення нею перевірки, чи можливо було встановити наявність підстав для визнання незаконним прийнятого спірного розпорядження з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі не доведення протилежного.

Рішення суду першої інстанції є немотивованим. Внаслідок безпідставної передачі у власність фізичної особи земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку має місце фактичне знищення лісу, що порушує природні функції лісових екосистем.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник прокуратури прокурор Заєць Ю.О. підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник Гостомельської селищної ради Київської області Гусєва Ю.М. в судовому засіданні, яке відбулося 5 лютого 2020 року надала свої пояснення, заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день та місце розгляду справи повідомлялися за законом належно.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга в частині вирішення позову про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, селище міського типу Гостомель було утворено відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 15 листопада 1938 року № 39/22 в існуючих межах Гостомельської сільради.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 22 липня 1967 року № 566 село Мостище було віднесено до складу і в підпорядкування Гостомельської селищної ради Київської області.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 28 жовтня 1968 року № 791 «Про затвердження адміністративних меж міських (селищних) Рад депутатів трудящих Київської області» було затверджено адміністративні межі Ірпінського регіону разом із адміністративними межами селища Гостомель, який входив до складу міста Ірпінь.

Рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 » було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 і передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення Гостомельської селищної ради Київської області 29 квітня 2010 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217579.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2010 року ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , про що зроблено відповідну відмітку на державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217579.

Відповідно до Указу Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 01 травня 2014 року змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Відповідно до цього Указу Кабінет Міністрів України зобов`язано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський», без вилучення у землекористувача.

Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51 постановлено провести перевірку у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів в Гостомельській селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га, за результатами якої встановлено, що передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство».

У листі КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року № 873 зазначено, що згідно зі статутом підприємства, зареєстрованим Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11 березня 2002 року, підприємство є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території.

Відповідно до ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико - культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

За статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повиннен визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).

Поряд із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (частина друга статті 49 ЛК України) та включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (стаття 51 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України, тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

За статтею 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно - правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «;Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово - картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово - картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі №18 Київського лісництва.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 08.10.2014 спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управляння зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що прокурором доведено незаконність рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11.03.10 № 1298-50-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га. Проте, у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України суд відмовив у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Апеляційний суд не може погодитися з рішенням суду першої інстанції та вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відмовляючи в позові за закінченням строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що у відповіді КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року №873, зазначено, що з листа прокуратури м.Києва їм стало відомо, що протягом 2011-2012 року було пред`явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок. Крім того, на адресу Гостомельської селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратурою Київської області неодноразово направлялися вимоги про надання належним чином завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по АДРЕСА_3 із наданням повного пакету документів, на підставі яких приймалися вказані рішення, а саме, 06 жовтня 2010 року №8802 вимога про надання матеріалів у зв`язку з проведенням прокуратурою м. Ірпеня перевірки оригіналів рішень Гостомельської селищної ради про надання у власність громадянам земельних ділянок в АДРЕСА_3 , а також повного пакету документів, на підставі яких приймалися вказані рішення; 13 січня 2011 року за №312 у строк до 14 січня 2011 року на виконання термінового завдання прокуратури Київської області за зверненням народного депутата України щодо законності надання радою земельних ділянок; 11 лютого 2011 року за №1425 у строк до 11 лютого 2011 року за зверненням народного депутата України; 04 липня 2011 року за №5081вих у строк до 05 липня 2011 року на виконання завдання прокуратури Київської області.

Проте, вказані документи не є належними доказами того, що прокурору було відомо з 2011 року про наявність рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд , та про видачу йому державного акту на право власності на спірну земельну ділянку.

В листі КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року №873 та зазначених запитах прокуратури відсутні посилання на конкретні рішення, осіб, яких вони стосуються, та реквізити земельних ділянок.

Згідно наявного в матеріалах справи листа Гостомельської селищної ради від 23 жовтня 2010 року до прокуратури було направлено 50 рішень про надання у приватну власність земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_3 , без вказівок на період прийняття таких рішень та осіб, яких вони стосуються (т.1. ас.131).

У той же час за наслідком перевірок прокуратури, проведених у 2014 році прокуратурою установлено, що Гостомельською селищною радою в грудні 2009 року було прийнято 85 рішень про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га (т. 1 ас.8-9).

Оспорюване рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-У про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , та виданий на ім`я ОСОБА_2 державний акт, не були предметом судового розгляду, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, лише в 2015 році прокурор звертався до суду із листами до начальника Держземагенства у м. Ірпінь та до генерального директора УДПЛВО «Укрдержліспроект» щодо інформування прокуратури області, чи відносяться земельні ділянки, зокрема :01:101:0038, до земель КП «Святошинське лісопаркове господарство» (т.1 ас.18, 34).

Таким чином, вказані документи не дають підстави для висновку, що прокурору було відомо про оскаржуване рішення з 2011 року.

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, як належного розпорядника землі.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, коли стало відомо про оспорюване рішення Гостомельської селищної ради Кабінету Міністрів України.

В позовній заяві прокурор зазначив, що прокуратура довідалася про допущені порушення лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року №51.

Вказані обставини відповідачами не спростовані.

З позовом до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України прокурор звернувся в квітні 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про пропуск прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом.

Відповідачі рішення суду першої інстанції в частині висновків про законність та обґрунтованість позовних вимог не оскаржили.

Варто зазначити також, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 незаконно володіє спірною земельною ділянкою площею 0,1000 га, тому відповідно до приписів ст.387 ЦК України вказану земельну ділянку необхідно витребувати із незаконного володіння останньої на користь держави в особі Кабінету Міністрів України.

Враховуючи викладене, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки, оскільки процедура вилучення та відведення спірної земельної ділянки, що перебувала у постійному користуванні лісового господарства та знаходилась у межах єдиного масиву в кварталі № 18 Київського лісництва, суперечить вимогам чинного законодавства, була проведена Гостомельською селищною радою Київської області поза межами її повноважень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з Гостомельської селищної ради Київської області та ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області підлягає стягненню 939,29 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217579, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0038 площею 0,1500 га.

Витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0038 площею 0,1500 га вартістю 36 671 грн. 20 коп.

Стягнути з Гостомельської селищної ради Київської області (08290, Київська область, смт Гостомель, вул. Свято-Покровська, 125, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) на користь держави судовий збір в розмірі 853 (вісімсот п`ятдесят три) грн. 90 коп. в рівних частках.

Стягнути з Гостомельської селищної ради Київської області (08290, Київська область, смт Гостомель, вул. Свято-Покровська, 125, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) на користь прокуратури Київської області (01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) 939 (дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 29 коп. в рівних частках.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 20 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: