КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 753/5609/17 Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.

суддів: Болотова Є.В., Іванченка М.М.,

при секретарі - Гордієнко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в Дарницький районний суд міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 , 12 липня 1997 року укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського району міста Києва, актовий запис № 345.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 216 року шлюб розірвано.

За час шлюбу позивач та відповідач придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також зазначила, що після припинення сімейних відносин сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна подружжя, тому позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири особистою приватною власністю.

У зустрічній позовній заяві, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що за час шлюбу він та ОСОБА_1 проживали у квартирі АДРЕСА_2 в якій він був власником 1/2 частини вказаної квартири, з яких 1/6 частина квартири була отримана ним у спадщину, а 1/3 частини квартири - 31 березня 1993 року отримано у власність шляхом її приватизації.

За аналогічними підставами, мати відповідача ОСОБА_3 набула право власності на такий же розмір майна. Він та його мати ОСОБА_3 , 21 листопада 2000 року продали квартиру АДРЕСА_2 , та за кошти отримані від її продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку зареєстрували на ім`я ОСОБА_2 , та квартиру АДРЕСА_3 , яку зареєстрували на ім`я ОСОБА_3 .

Також, ОСОБА_2 вказав, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за його особисті кошти, які набуті ним до шлюбу, а ОСОБА_1 за час шлюбу не працювала, свого внеску у придбання спірної квартири не здійснила.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення яким визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апелянт посилався на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , а висновок суду про те, що кошти за які було придбано спірну квартиру отримані від продажу квартири, що належала ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 не відповідає обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та її представник - адвокат Яровенко В.М. підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, оскільки, на їх думку, рішення суду не відповідає встановленим обставинам справи та ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача - адвокат Шумило Н.М. заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, мотивуючи свої заперечення тим, що спірна квартира була придбана за кошти отримані від продажу квартири, що належала ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 .

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року скасуванню з прийняттям у справі постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 12 липня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського району міста Києва зареєстровано шлюб, актовий запис № 345.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2016 року даний шлюб розірвано (а.с. 7).

Мати відповідача по первісному позову ОСОБА_2 - ОСОБА_3 працювала двірником житлово-експлуатаційної контори і як працівник ЖЕКу отримала ордер на квартиру АДРЕСА_2 .

Квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 54,4 кв.м., була приватизована на трьох осіб в рівних долях - ОСОБА_2 та його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АВА № 176635 від 29 квітня 1999 року, виданого завідуючою Четвертої Київської державної нотаріальної контори Бірюк О.А., та договором купівлі-продажу квартири серії АВН № 210306 від 21 листопада 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Горшковою О.Ф. (а.с. 38-39).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВА № 176635 від 29 квітня 1999 року, ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 , отримали в спадщину по 1/6 частині квартири АДРЕСА_2 (а.с. 38).

За договором купівлі-продажу квартири серії АВН № 210306 від 21 листопада 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Горшковою О.Ф., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали квартиру АДРЕСА_2 . У п. 3 вказаного договору зазначено, що продаж квартири вчинено за 6 000,00 грн. (а.с. 39).

Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,23 кв.м. що підтверджується договором купівлі-продажу квартири серії АВО № 289097 від 30 листопада 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Тесленко Ю.П. та зареєстрованого за № 2-5712 (а.с. 40).

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про поділ майна подружжя та визнаючи спірну квартиру приватною власністю ОСОБА_2 , суд першої інстанції мотивував його тим, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя. При цьому, суд посилався на те, що спірну квартиру придбано за кошти, отримані внаслідок продажу квартири, що належала матері ОСОБА_2 .

Колегія не погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 08 листопада 2017 по справі № 1512/17004/2012.

Як вбачається з матеріалів справи, квартиру АДРЕСА_2 , яка належала матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 продано за 6 000 грн., що підтверджується п. 3 договору купівлі-продажу серії АВН № 210306 від 21 листопада 2000 року (а.с. 39).

Згідно з п. 3 договору купівлі-продажу серії АВО № 289097 від 30 листопада 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої Київської державної нотаріальної контори Тесленко Ю.П. та зареєстрованого за № 2-5712, спірну квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 придбано за 11 059,00 грн.

За таких обставин, Дарницький районний суд міста Києва, прийшов до помилкового висновку про те, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка була особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Доказів чи пояснень, щодо походження всієї суми вартості спірної квартири відповідач суду не надав.

Пояснення відповідача та його представника, а також свідків допитаних в суді першої інстанції, про те, що АДРЕСА_2 була продана за 20 000,00 доларів США, а ціна в розмірі 6 000,00 грн. значно занижена з метою зменшення оподаткування при посвідченні договору купівлі-продажу даної квартири оцінюються колегією суддів критично, оскільки, суперечать наявним в матеріалах справи доказам, а саме договору купівлі-продажу квартири серії АВН № 210306 від 21 листопада 2000 року.

Інших доказів на підтвердження того, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та придбана за його особисті кошти матеріали справи на містять.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя тому, позов ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частину на квартири АДРЕСА_1 підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 рокускасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду в сумі 4 920,00 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 червня 2020 рокускасувати.

Прийняти у справі постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 920 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять) гривень сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: Є.В. Болотов

М.М. Іванченко