У х в а л а

13 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 344/8834/18

провадження № 61-2469ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 серпня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у справі за позовом фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску, пені та 3 % річних,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже, питання про відмову у відкритті касаційного провадження у цій справі вирішується у порядку, визначеному ЦПК України (тут і далі у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України).

У червні 2018 року фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі - ФУ ВК Івано-Франківської міської ради) звернулося до суду з вище зазначеним позовом в указаній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2018 року визнано договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, ФУ ВК Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_1 укладеним.

Даний договір зареєстрований у журналі реєстрації договорів 16 квітня 2018 року № 32. Пунктом 3.3. цього договору визначено, що замовник сплачує пайову участь у розмірі 6 659 грн 17 коп. у семиденний термін з моменту реєстрації даного договору.

Про реєстрацію договору та необхідність сплатити пайовий внесок ОСОБА_1 було повідомлено письмово, однак взяті на себе зобов`язання він не виконав та сплату пайового внеску у встановлений договором строк не здійснив.

У зв`язку з невиконанням умов вказаного договору 16 травня 2018 року ОСОБА_1 направлялася претензія з вимогою погасити заборгованість, яка залишена ним без реагування.

Відповідно до пункту 5.1. вказаного договору при простроченні платежу, визначеного пунктом 3.3. договору, замовник сплачує до міського бюджету суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої суми та пеню у розмірі 120 % річних облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний прострочений день.

Враховуючи викладене, ФУ ВК Івано-Франківської міської ради просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 6 868 грн 36 коп., з яких: заборгованість зі сплати пайового внеску у розмірі 6 659 грн 17 коп.; пеня у розмірі 182 грн 37 коп., 3 % річних у розмірі 26 грн 82 коп. та витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року позов ФУ ВК Івано-Франківської міської ради задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ФУ ВК Івано-Франківської міської ради суму боргу у розмірі 6 868 грн 36 коп., з яких: заборгованість зі сплати пайового внеску у розмірі 6 659 грн 17 коп.; пеня у розмірі 182 грн 37 коп., 3 % річних у розмірі 26 грн 82 коп. та витрати зі сплати судового збору.

Судове рішення першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконані умови договору про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська щодо сплати пайового внеску, розрахунок заборгованості зі сплати пайового внеску за вказаним договором ОСОБА_1 не спростований, тому позовні вимоги ФУ ВК Івано-Франківської міської ради є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ФУ ВК Івано-Франківської міської радивідмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Так у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 2 102 грн.

Ціна позову у справі становить 6 868 грн 36 коп., яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Посилання заявником у касаційній скарзі на підпункт в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відповідно до наданих ним доводів та аналізу судових рішень у цій справі, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви самі по собі не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, інших мотивувань цим обставинам немає.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Отже, у Верховного Суду відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить.

Вищевикладене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ураховуючи, що оскаржувані судові рішення прийнято у малозначній справі, а випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску, пені та 3 % річних за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 серпня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян