ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6847/19 Номер провадження 22-ц/814/2335/20Головуючий у 1-й інстанції Троцька А.І. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бондаревської С.М., Дряниці Ю.В.

за участю секретаря: Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року, ухвалене суддею Троцькою А.І., повний текст рішення складено 21 серпня 2020 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у м. Полтаві ради, третя особа - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко Віра Іванівна про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з позовом до Територіальної громади в особі Полтавської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 17,5 кв.м. у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що після смерті її батька відкрилася спадщина на вищевказане нерухоме майно. Враховуючи те, що на день смерті батька вона постійно проживала разом з ним, то відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину. Інших спадкоємців не має, так як її мати та брат померли.

З метою отримання спадщини після смерті батька вона звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - гараж, що знаходяться за вищевказаною адресою, на що отримала відмову, оскільки не надано документів, що посвідчують право власності спадкодавця на заявлене спадкове майно.

Право власності на вказаний гараж ОСОБА_2 підтверджується рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих № 422 від 22.05.1963 р. - відповідно до якого було дозволено розміщення гаража ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ,та технічним паспортом на цей гараж за цією ж адресою, відповідно до якого площа гаража складає 17,5 кв.м.

Оскільки на даний час вона позбавлена будь-якої можливості отримати у спадок спірний гараж, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.

Ухвалою від 10 грудня 2019 року у справі замінено неналежного відповідача - Територіальну громаду в особі Полтавської міської ради на належного - Шевченківську районну у м. Полтаві раду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківської районної у м. Полтаві ради, третя особа Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко Віра Іванівна, про визнання права власності нерухомого майна в порядку спадкування - відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилася позивачка ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскільки спірний гараж був побудований у 1963 році, то за чинними на той час законодавством виникнення права власності на гараж не залежало від державної реєстрації цього права.

Також вказує, що не виділення земельної ділянки під будівництво гаража не є підставою для відмови у задоволенні позову, так як рішенням виконкому Полтавської міської ради від 22.05.1963 р. № 422 ОСОБА_2 було дозволено тимчасове розміщення гаража за вищевказаною адресою до перенесення з житлових дворів у спецмісця, визначені міськвиконкомом для гаражів. До цього часу жодне рішення щодо цього не прийнято. Отже, вважає, що таким чином дозвіл на залишення спірного гаражу на тому ж місці надано рішенням виконкому Полтавської міської ради від 22.05.1963 р. № 422. Тому, на її думку, суд не мав права відмовляти у задоволенні позову.

Відзив від учасників справи не надходив.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З метою отримання спадщини, ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Сидоренко В із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з гаража, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Сидоренко В.І. від 30.10.2017 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не надано документів, що підтверджують право власності спадкодавця на вказане вище спадкове майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірний гараж за спадкодавцем не зареєстровано, земельна ділянка йому у відповідності до закону не виділялась, тому він не входить до складу спадкового майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР, який був чинний на час смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Частиною 1 статті 529 ЦК Української РСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Згідно із п. 1 ч. 1 статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

У спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року).

У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкодавців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування такого майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконності набуття права власності.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 3 зазначеного Закону України речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Статтею 86 ЦК Української РСР (який був чинний на час побудови гаражу) встановлено, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Статтею 105 ЦК Української РСР передбачені наслідки самовільного будівництва жилого будинку, а також господарських і побутових будівель та споруд.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих № 422 від 22.05.1963 року зобов`язано ОСОБА_2 перенести за свій рахунок самовільно побудований ним гараж, на місце, визначене проектною організацією. Розташування гаражів ОСОБА_4 і ОСОБА_2 в кварталі по АДРЕСА_1 вважати тимчасовим, до перенесення з житлових дворів у спеціальні місця, визначені міськвиконкомом для гаражів. Гаражі громадян ОСОБА_4 і ОСОБА_2 дозволено зробити тимчасовими.

Таким чином, спірний гараж був побудований ОСОБА_2 самовільно і є тимчасовою спорудою. За життя спадкодавець не ставив питання щодо виділення йому земельної ділянки під вже збудований гараж або земельної ділянки для його перенесення, а також оформлення правовстановлюючих документів на самовільно збудоване нерухоме майно.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 за життя не набув права власності на спірний гараж, позивачка, яка є його спадкоємцем, також не набуває право власності на нього в порядку спадкування.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оскільки на час побудови гаража вимога про його реєстрацію чинним законодавством не передбачалась, він не є самовільно збудованим, оскільки вказане спростовується рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих № 422 від 22.05.1963 року, згідно якого гараж побудований ОСОБА_2 самовільно і його розміщення є тимчасовим. При цьому будь-яких доказів на підтвердження отримання спадкодавцем за життя дозволу на будівництво та розміщення гаража за адресою АДРЕСА_1 , позивачкою не надано.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами права, а доводи апеляційної скарги не підтверджені доказами та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 січня 2021 року.

Головуючий: О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

С.М.Бондаревська