Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі головуючої судді Яровенко Н.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особа законного представника - ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності. Після набуття права власності на квартиру 26 червня 2017 року та отримання довідки № 567 від 05 липня 2017 року, позивачу стало відомо про ТЕ, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Так, 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 самостійно виселилися з квартири АДРЕСА_1 , забравши свої речі, включаючи меблі, одяг, взуття, посуд, цінності тощо, що підтверджується розписками виданими позивачеві ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Однак, станом на день подачі позову відповідачі продовжують бути зареєстрованими у вище вказаному житловому приміщенні, хоча фактично там і не проживають. Така бездіяльність відповідачів негативно впливає на реалізацію позивачем свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 в повному обсязі правомочностей власника майна.

Відповідачі ухвалу суду від 28 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін та позовну заяву з додатками не отримала.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подав до суду пояснення, в яких заперечують щодо задоволення позовних вимог, оскільки призведе до грубого порушення майновий прав неповнолітньої ОСОБА_3 .

27 січня 2020 року представником позивача подано відповідь на пояснення третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з яких вбачається, що на думку позивача позиція третьої особи є наслідком власної бездіяльності у виконання своїх законодавчо встановлених завдань, функцій, прав та обов`язків, які вона намагається перекласти на позивача та без будь-яких належних підстав, без будь-якої об`єктивної аргументації, заперечує проти позову.

У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи.

Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін».

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків».

Таким чином суд приходить до висновку про доцільність проведення спрощеного позовного провадження у даній справі.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2016 року між ПАТ «Банк`Український Капітал» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання по кредитному довговору № 17к-16 від 26 лютого 2016 року, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності. Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується: свідоцтвом про право власності серії САЕ № 335975, видане 15 квітня 2011 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10874091 від 15 жовтня 2013 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., що підтверджує реєстрацію права власності на майно в Державному реєстрі прав, та згідно якого: номер запису про право власності: 2875147; дата реєстрацї права власності - 15 жовтня 2013 року; реєстраційний номер майна - 00 (а.с. 14-20).

28 березня 2017 року між ПАТ «Банк «Український Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіті фінанс груп» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов`язань ТОВ «Камчатська губерня» за кредитним договором № 17к-16 від 26 лютого 2016 року (а.с.21-22).

28 березня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Сіті фінанс груп» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким фінансова компанія передає ОСОБА_1 права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань, зокрема ОСОБА_1 прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов`язання ТОВ «Камчатська губерня» за кредитним договором № 17к-16 від 26 лютого

Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88888870 від 06 червня 2017 року, квартира АДРЕСА_1 з 26 травня 2017 року належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 27).

Згідно довідки про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 567 від 05 липня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані з 05.10.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.40).

05 липня 2017 року до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА позивачем було подано заяви про зняття з реєстрації місця проживання, а саме: квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Однак, 05 липня 2017 року йому було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 через відсутність згоди батька та матері дитини, а ОСОБА_2 - через неможливість зняття її з реєстрації без зняття з реєстрації місця проживання її малолітньої дитини (а.с.12-13).

29 січня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

07 березня 2019 року позивачем ОСОБА_1 до Шевченківського УП ГУНП в м. Києві було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 366 КК України та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

01 липня 2019 року Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду в задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року відмовлено.

23 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача - Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, третя особа на стороні відповідача - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні розпорядження майном залишено без задоволення.

Як убачається з Акту від 12 листопада 2018 року, складеного та підписаного комісією в складі старшого майстра, майстра та робітника з комплексного прибирання та утримання прибудинкової території, затвердженого в.о. начальника відділення «Лівобережне», при обстеженні квартири АДРЕСА_1 встановлено, що на момент перевірки в даній квартирі ніхто не проживає .

Аналогічна інформація відображена в Акті №283 обстеження житлово-побутових умов від 01 листопада 2018 року, Акті №23 обстеження житлово-побутових умов від 28 січня 2019 року та акті візиту від 28 січня 2019 року, складених комісією служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації .

28 лютого 2018 року ОСОБА_2 складено розписку про те, що вона забрала всі свої цінні речі з квартири АДРЕСА_1 . Речі, що залишилися, зобов`язується забрати не пізніше 08 березня 2018 року, в разі не виконання зобов`язання претензій не матиме .

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Про саме таке застосування правових норм у спірних правовідносинах зазначається у правовій позиції Верховного суду України висловленій під час розгляду справи №6-158цс14 у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05.11.2014р., аналіз вище наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Ст. 16 Конвенції про права дитини передбачає, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави- учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 ст. З Конвенція про права дитини).

Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки судом встановлено, що відповідач не є власником спірної квартири, особистих речей та речей побутового використання немає, що також підтверджується розпискою від 10 березня 2018 року, відповідач разом зі своєю дитиною не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому суд враховує і те, що відповідач, будучи достовірно обізнаними про розгляд даної справи в суді, відзив на позовну заяву та докази на спростування тверджень позивача не надала.

З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення із відповідачів на користь позивача витраті по сплаті судового збору у розмірі 768 гривень 40 копійок.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 січня 2020 року представником позивача була подана заява про складу судових витрат сум по оплаті послуг адвоката, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до якої додано копію договору про надання правової допомоги № ФО-06/2019 від 07.02.2019 року, копію звіту про надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи № 755/19158/19 та копію квитанції № 1131119 від 24 січня 2020 року.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Суд, дослідивши надані документи, приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат пов`язаних з розглядом справи, оскільки представником позивача не було надано суду доказів, що позивачем було понесено витрати в розмірі 21 000,00 гривень на правничу допомогу. Надана квитанція № 1131119 від 24 січня 2020 року не підтверджує факт сплати коштів у зазначеному розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 391 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2020 року.

Суддя Н.О. Яровенко