П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року місто Київ

справа № 372/3406/20

апеляційне провадження № 22-ц/824/14642/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області у складі судді Висоцької Г.В. від 8 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви, особи, які можуть отримати статус учасників справи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до його подання, посилаючись на те, що він має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Заявник вказував, що 6 липня 2020 року він набув право вимоги за договором позики від 26 листопада 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Розмір неповернутої ОСОБА_3 позики становить 140 000 доларів США.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. 7 вересня 2020 року судом було накладено арешт на належний ОСОБА_3 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, звернувшись до державного реєстратора з ухвалою про накладення арешту на вказаний житловий будинок, заявнику стало відомо, що 4 вересня 2020 року він був відчужений на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 4 серпня 2020 року.

Заявник вважає, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , має ознаки фіктивного правочину, вчинений з метою ухилення від виконання зобов`язань за договором позики.

Посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 , може бути відчужений на користь третіх осіб, що у випадку задоволення позовних вимог про визнання спірного договору недійсним, значно утруднить виконання рішення суду, просив суд накласти на нього арешт.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 8 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено. Накладено арешт на житловий будинок площею 209 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви. Скаржник зазначає, що забезпечення позову в обраний заявником спосіб є втручанням в його право власності, оскільки він є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, придбав його за визначеною ОСОБА_3 ціною, при цьому жодного відношення до його боргових зобов`язань не має; суд поверхнево розглянув заяву ОСОБА_2 , оскільки вона має ряд неточностей, зокрема щодо підстав набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу від 4 вересня 2020 року, а не договір дарування від 4 серпня 2020 року, як про це зазначав ОСОБА_2 ; заявник не був стороною договору купівлі-продажу, який він має намір оскаржити, не був власником спірного майна, а тому його майнові права не порушені і він не може бути позивачем у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що вимоги про забезпечення позову є співмірними з вимогами позовної заяви та спрямовані на забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що було правильно встановлено судом першої інстанції, а тому апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з`явився, на адресу суду надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі, апеляційну скаргу підтримує та просить задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 27 листопада 2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 у борг грошові кошти в розмірі 140 000 доларів США та зобов`язався їх повернути не пізніше 27 грудня 2017 року.

6 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги (цесії) № б/н, згідно умов якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 отримав право вимоги за договором позики від 27 листопада 2016 року в розмірі 140 000 доларів США.

8 липня 2020 року ОСОБА_2 направлено ОСОБА_3 повідомлення -вимогу щодо відступлення права вимоги за договором позики, що підтверджується копією квитанції про направлення та описом вкладення у цінний лист від 8 липня 2020 року.

В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 761/22877/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про стягнення коштів за договором позики.

4 вересня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 відчужив на користь останнього житловий будинок АДРЕСА_1 . Продаж нерухомого майна вчинено за ціною 3 187 100 грн.

В межах справи № 761/22877/20, ухвалою Шевченківського районного суд міста Києва від 7 вересня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову. Накладено арешт на житловий будинок, площею 209 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для звернення ОСОБА_2 до Обухівського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до його подання, стало відчуження ОСОБА_3 належного йому житлового будинку, на думку заявника - з метою ухилення від виконання зобов`язань за договором позики, що у випадку задоволення позову, істотно утруднить виконання рішення суду, та у майбутньому зумовить необхідність подання нових позовів.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Крім того, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження спірного об`єкту нерухомості на користь третіх осіб, що зумовить необхідність зміни суб`єктного кола відповідачів та предмету позову.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Як убачається з роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Постановляючи ухвалу про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність загрози відчуження спірного майна, оскільки воно є предметом спору у цій справі і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не був стороною договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 4 вересня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який він має намір оскаржити, не був власником спірного майна, а тому не може бути позивачем у даній справі відхиляються колегією суддів.

Маючи на меті оскаржити договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, ОСОБА_2 вважає, що його укладення спрямоване на ухилення ОСОБА_3 від виконання в подальшому можливого рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/22877/20 про стягнення з нього заборгованості за договором позики. Відчуження нерухомого майна унеможливлює звернення на нього стягнення.

Згідно частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відчуження нерухомого майна не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Відчуження майна при наявності невиконаного майнового зобов`язання може свідчити про зловживання правами стосовно кредитора, оскільки таке відчуження порушує майнові інтереси кредитора і направлене на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).

Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що заявник може бути позивачем у спірних правовідносинах, разом з тим, оцінку щодо предмета та суті спору надає суд першої інстанції за наслідками розгляду справи по суті.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що забезпечення позову в обраний заявником спосіб є втручанням в право власності ОСОБА_1 , оскільки він є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, є необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним. Крім того, суд зазначає, що накладення арешту за встановлених обставин є цілком доречним, обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд поверхнево розглянув заяву ОСОБА_2 , оскільки вона має ряд неточностей, зокрема щодо підстав набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу від 4 вересня 2020 року, а не договір дарування від 4 серпня 2020 року, як про це зазначав ОСОБА_2 , відхиляються колегією суддів.

Зі змісту заяви про забезпечення позову цілком очевидним є підстави та предмет позову, який заявник має намір подати, а тому певні неточності, які по своїй суті є технічними описками, не впливають на правильність та законність висновку суду першої інстанції, а тому такі доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для скасування правильного по своїй суті судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 8 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: