Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 663/2123/16-ц

провадження № 61-9188св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Михайлівська сільська рада Скадовського району Херсонської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держгеокадастру у Скадовському районі Херсонської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бездрабко В. О., Кузнєцової О. А., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держгеокадастру у Скадовському районі Херсонської області, про визнання майнових прав у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Скадовської районної ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області Української РСР від 18 лютого 1992 року № 50 ОСОБА_2 надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 52,4 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, у межах згідно з планом землеволодіння (а. с. 16 - 17).

У довідці про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України № 59/3, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 21 листопада 1997 року № 55, зазначено, що 25 березня 1992 року зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «Зоря» (далі - СФГ «Зоря») з видом діяльності - «Вирощування зернових культур», керівником господарства є ОСОБА_2 (а. с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 прийняла спадщину після чоловіка.

11 квітня 2000 року на ІХ сесії двадцять третього скликання Скадовської районної ради народних депутатів прийнято рішення про передачу обов`язків голови СФГ «Зоря», яке розташоване на території Михайлівської сільської ради, члену фермерського господарства ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 , та зобов`язано нового голову СФГ «Зоря» переоформити державний акт на право постійного користування земельною ділянкою (а. с. 18).

22 грудня 2003 року ОСОБА_3 склала заповіт, у якому на випадок своєї смерті все своє майно заповіла своїй дочці ОСОБА_1 (а. с. 65).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Спадкоємцем після ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину.

Із листа Скадовської державної нотаріальної контори Херсонської області від 30 червня 2016 року № 256/02-14 ОСОБА_1 дізналася, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 52,4 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області, після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано бути не може, оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на вказану земельну ділянку. Для визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадкового майна, запропоновано ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

З урахуванням уточнених позовних вимог (а. с. 41-45) ОСОБА_1 просила суд визнати за нею у порядку спадкування після її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52,4 га, яка знаходиться на території Михайлівської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства згідно з рішенням Скадовської районної Ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області від 18 лютого 1992 року № 50 на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею № 28 з правом встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), одержання кадастрового номера та державної реєстрації земельної ділянки; визнати за нею право засновника (голови) СФГ «Зоря».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування право на частку - 100 % у СФГ «Зоря» після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право засновника (голови) СФГ «Зоря».

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та у порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою площею 52,4 га, розташованою на території Михайлівської сільської ради, яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства згідно із рішенням Скадовської районної Ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області від 18 лютого 1992 року № 50 на підставі державного акта на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, який зареєстровано у Книзі записів актів на право довічного успaдковуваного володіння землею за № 28 з правом встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), одержання кадастрового номера та державної реєстрації земельної ділянки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що користувачі земельних ділянок, права яких посвідчено державним актом на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов`язані в примусовому порядку переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, дoвічного спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу. Державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою, виданий на ім`я спадкодавця, є правовстановлюючим документом на цю земельну ділянку.

Оскільки нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що її право підлягає захисту у судовому порядку. Відповідач заперечень щодо визнання за позивачкою прав засновника (голови) фермерського господарства в порядку спадкування не мав. Інших осіб, які б заявляли свої вимоги з цього приводу, судом не встановлено. Враховуючи те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , виявила бажання продовжити діяльність СФГ «Зоря», смерть ОСОБА_2 не вказує, що державний акт став недійсним, питання про примусове припинення права дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою та визнання державного акта недійсним в судовому порядку не вирішувалось, юридично оформити прийняття у порядку спадкування майнових прав спадкового майна позивач ОСОБА_1 позбавлена можливості, у зв`язку із чим суд задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, задоволено.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 20 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковою постановою Апеляційного суду Херсонської області від 31 січня 2018 року заяву заступника прокурора Херсонської області про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Херсонської області судовий збір у розмірі 606,32 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що державний акт на право довічного успадкованого володіння землею, виданий ОСОБА_2 , надавав йому право користування земельною ділянкою. За життя ОСОБА_3 не оформила у встановленому законом порядку право користування (володіння) спірною земельною ділянкою, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у частині вимог щодо визнання за нею права довічного успадковуваного володіння спірною земельною ділянкою. Позивач не позбавлена можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для оформлення своїх прав щодо користування земельною ділянкою за цільовим призначенням. Крім цього, позивач не довела те, що СФГ «Зоря» здійснює фермерську діяльність після смерті ОСОБА_3 . В суді апеляційної інстанції встановлено, що на балансі фермерського господарства будь-яке інше майно, крім спірної земельної ділянки, не обліковується. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею у порядку спадкування права на частку - 100 % у СФГ «Зоря» після смерті батька та матері позивач не заявляла, а тому суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі заявлених позовних вимог, у зв`язку із чим апеляційний суд скасував рішення суду та ухвалив нове рішення, яким відмовив ОСОБА_1 у позові про визнання майнових прав у порядку спадкування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві (заяві) самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Оскаржуючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, прокурор не надав доказів того, що перед поданням її до апеляційного суду в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, він звертався до цього суб`єкта владних повноважень та йому було надано право подати таку апеляційну скаргу. Також прокурор не зазначив у апеляційній скарзі та не довів належними доказами те, що Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області належним чином не виконує своїх повноважень, не було обізнане про прийняте судом рішення та не скористалося своїм процесуальним правом на апеляційне оскарження. Про це наголошувалося у запереченнях на апеляційну скаргу та під час судових засідань у суді апеляційної інстанції, проте суд не звернув увагу та не надав відповідного правового висновку з цього приводу. Крім цього, апеляційний суд не звернув увагу на те, що мати позивача у встановленому законом порядку прийняла спадщину після свого чоловіка - правозасновника (голови) фермерського господарства та право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, оскільки вона подала відповідну заяву до державної нотаріальної контори та фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, у тому числі земельною ділянкою, яка входить до складу спадщини після її смерті. Після смерті матері, у встановлені чинним законодавством України строки, позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо спірної земельної ділянки їй було відмовлено, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на неї. Право довічного успадковуваного володіння за своєю правовою природою відноситься до речових прав, не є особистим немайновим правом, яке нерозривно пов`язане з фізичною особою та входить до складу спадщини. Зазначене не було враховано судом апеляційної інстанції, у зв`язку із чим неправомірно скасоване законне рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У березні 2018 року заступник прокурора Херсонської області подав до Верховного Суду відзив, у якому просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін. Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції правильно встановив усі її фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зі Скадовського районного суду Херсонської області.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення Скадовської районної ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області Української РСР від 18 лютого 1992 року № 50 ОСОБА_2 надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 52,4 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, у межах згідно з планом землеволодіння (а. с. 16-17).

У довідці про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України № 59/3, затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 21 листопада 1997 року № 55, зазначено, що 25 березня 1992 року зареєстровано СФГ «Зоря» з видом діяльності - «Вирощування зернових культур», керівником господарства є ОСОБА_2 (а. с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 були його дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у своїх заявах, поданих 24 вересня 1999 року до нотаріальної контори, відмовились від прийняття спадщини, то ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/2 частини автомобіля «КамАЗ», 1985 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та 1/2 частини автомобіля «КамАЗ», 1984 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .

11 квітня 2000 року на ІХ сесії двадцять третього скликання Скадовської районної ради народних депутатів прийнято рішення про передачу обов`язків голови СФГ «Зоря», яке розташоване на території Михайлівської сільської ради, члену фермерського господарства ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю її чоловіка - ОСОБА_2 , та зобов`язано нового голову СФГ «Зоря» переоформити державний акт на право постійного користування земельною ділянкою (а. с. 18).

22 грудня 2003 року ОСОБА_3 склала заповіт, у якому на випадок своєї смерті все своє майно заповіла своїй дочці ОСОБА_1 (а. с. 65).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Спадкоємцем після ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_1 .

Відповідно до листа Скадовської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Херсонській області Міністерства юстиції України від 03 жовтня 2012 року № 166/0214 державний нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно (а. с. 67).

Згідно з листом Скадовської державної нотаріальної контори від 30 червня 2016 року № 256/02-14 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 52,4 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області, після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути видане ОСОБА_1 , оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на вказану земельну ділянку. Для визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадкового майна, запропоновано ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів (а. с. 67, зворот).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Щодо представництва прокурором інтересів держави у цивільному процесі

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц

(провадження № 14-104цс19).

Участь прокурора у цій справі (подання апеляційної скарги) визнана апеляційним судом доцільною і обґрунтованою, оскільки викликана необхідністю дотримання встановленого законом порядку набуття прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності держави, а тому доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які регулюють представництво прокурором інтересів держави, є необґрунтованими.

Щодо суті спору

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (стаття 22 ЗК України).

Згідно з пунктом «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення Скадовської районної ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області Української РСР від 18 лютого 1992 року № 50 було видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52,4 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області.

Тобто ОСОБА_2 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування.

Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» не містить такої форми володіння землею як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до частини першою статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом статей 6, 50 ЗК України від 18 грудня 1990 року у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом, не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» у розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61.). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із частиною другою статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено і не спростовано матеріалами справи, що ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства передано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 52,4 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області. Члену СФГ «Зоря» ОСОБА_3 , у зв`язку із смертю її чоловіка ОСОБА_2 , який був головою цього господарства, передано обов`язки голови СФГ «Зоря» та зобов`язано її переоформити державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою (а. с. 18). Проте ОСОБА_3 таких дій не вчинила.

Дочка ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила у порядку спадкування після ОСОБА_3 визнати за нею право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою площею 52,4 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області.

Право довічного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане позивачем - спадкоємцем після матері - ОСОБА_3 , оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, а отже, судом апеляційної інстанції неправильно застосовані наведені норми матеріального права, внаслідок чого безпідставно вирішено відмовити у задоволенні позову.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19).

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не звернув увагу на вищевикладене, дійшов неправильного висновку про те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою не підлягає спадкуванню, і скасував правильне по суті судове рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу положень статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Крім цього, скасуванню підлягає додаткова постанова Апеляційного суду Херсонської області від 31 січня 2018 року, якою було вирішено питання про стягнення з з ОСОБА_1 на користь прокуратури Херсонської області судового збору у розмірі 606,32 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 04 жовтня 2017 року та додаткову постанову Апеляційного суду Херсонської області від 31 січня 2018 року скасувати і залишити в силі рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 20 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк