Справа № 447/2297/19 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2094/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

при секретарі Фейір К.О.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алексєєва Ганна Миколаївна про визнання недійсним договорів дарування,-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 20 березня 2019 року між ним та відповідачем укладено договір дарування земельної ділянки та договір дарування житлового будинку. Згідно вищезгаданих договорів він безоплатно передав відповідачу, а відповідач прийняв у дар земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 . Зазначив, що вищезгадані договори укладені ним під впливом помилки, а саме: він помилився, щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін. Так укладаючи ці договори він був впевнений, що укладає з сином договір довічного утримання, оскільки у нього ніколи не було наміру дарувати відповідачу свій будинок та земельну ділянку. Крім того зазначив, що під час підписання договорів він не зміг прочитати тексти таких, оскільки страждає на пресбіопію, внаслідок чого не може розглядати близько розміщені тексти без окулярної корекції. Просить постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га, а також визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 укладений 20 березня 2019 року між ним та ОСОБА_3 .

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що оскаржуваним рішенням суд не забезпечив рівності усіх учасників процесу перед законом. Стверджує, що оскаржувані договори дарування земельної ділянки та житлового будинку укладені під впливом помилки, оскільки укладаючи згадані договори був впевнений, що укладає договір довічного утримання. Зазначає, що наміру дарувати своєму синові земельну ділянку та будинок він ніколи не мав, а приватним нотаріусом при укладенні цих договорів не було роз`яснено усієї небезпеки вчинення таких правочинів. Зазначає, що під час розгляду справи судом не піднімалося питання виклику до суду для дачі пояснень приватного нотаріуса, який посвідчував договори, а також судом не відбиралися пояснення від останнього. Звертає увагу, що він є особою похилого віку, хворіє, спірне житло є його єдиним, однак зараз він проживає з своєю дружиною в орендованому помешканні. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року та ухвалити нове, яким задоволити його позов.

02 листопада 2020 року від ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційному скаргу, в якому представник зазначає про законність та обгрунтованість рішення суду. Звертає увагу, що при укладенні договорів дарування було дотримано всі вимоги необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Зазначає, що у договорах дарування було зафіксовано волю і намір позивача на дарування будинку і земельної ділянки своєму синові - ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

20.03.2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_2 та договір дарування на будинок за адресою АДРЕСА_2 . Зазначені договори засвідчені нотаріусом Алєксєєвою Г.М., на підставі чого зареєстровано право власності на вищезгадані об`єкти нерухомості.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину, при посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 , а також позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування безоплатно передає земельну ділянку та будинок ОСОБА_3 . Окрім цього, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем помилки з його боку щодо природи договору дарування.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).

Положеннями статей 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла, як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати у спірній квартирі.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Колегія суддів вважає, що при підписані оскаржуваних договорів дарування сторонами було дотримано усіх істотних обставин справи. Договори дарування з сторони позивача підписано ним без будь-яких застережень, а отже підписавши такі договори сторони погодилися з усіма умовами таких договорів.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено, що в момент укладення оскаржуваних договорів через стан свого здоров`я не усвідомлював значення своїх дій, не розумів які саме договори він підписував, а також, що підписавши такі договори він мав на мені настання інших наслідків, аніж ті, що виникають при укладенні договорів дарування.

При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 , протилежного останнім не доведено.

Також позивачем не доведено, що в момент підписання оскаржуваних договорів він діяв під примусом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета