Справа № 1412/5911/12
Провадження № 4-с/487/65/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2020 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., при секретарі Прокопчук А.В., за участю скаржника Коркіної О.О., представника Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Романчука С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві скаргу ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелетіної І.С., -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними постанови головного державного виконавця Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ Шелетіної І.С.: від 21.08.2019 року про відкриття виконавчого провадження №59832916 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» заборгованості у розмірі 2447,28 грн.; від 06.05.2020 року про арешт коштів ОСОБА_1 на рахунках в АТ КБ «ПриватБанк».

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 21.08.2019 року постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ Шелетіної І.С. було відкрито виконавче провадження №59832916 з примусового виконання судового наказу №2-н/1412/1093/12, виданого 20.06.2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» заборгованості у розмірі 2447,28 грн.. Однак, в порушення вимог ч.1 ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець постанову про відкриття зазначеного виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення скаржнику не надіслав, як і постанову про арешт коштів. Зазначені постанови скаржник вважає неправомірними, виходячи з наступного. Постанова про відкриття виконавчого провадження від 21.08.2019 року винесена із порушенням строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки судовий наказ, який набрав законної сили 17.09.2012 року, стягувачу був виданий ще у 2012 році, а отже, враховуючи вимоги ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження», строк його пред`явлення до виконання сплив ще 16.09.2015 року. Враховуючи зазначене, скаржник звернувся до суду із даною скаргою.

Ухвалою суду від 11.08.2020 р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у скарзі.

Представник Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Романчук С.М. у задоволенні скарги просив відмовити, посилаючись на правомірність винесених державним виконавцем постанов та відповідність його дій нормам чинного законодавства.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги та додані до неї та відзиву документи, суд приходить до переконання, що скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діє на момент звернення скаржника до суду, - далі - Закон № 1404-VІІІ») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Процесуальне законодавство встановлює, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (статті 447,448 ЦПК України з дотриманням строків, визначених ст.449 ЦПК України).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

В судовому засіданні встановлено, що Заводським районним судом м.Миколаєва 20.06.2012 р. видано судовий наказ, відповідно до якого стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на користь ВАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» борг в сумі 2339,98 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 107,30 грн.

Зазначений вище судовий наказ набрав законної сили 28.09.2012 р.

29.05.2019 р. заступник генерального директора з юридичних питань ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» Новгородова Т.М. звернулась до Заводського ВДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу №2-н/1412/1093/12.

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС м.Миолаїв ГТУЮ у Миколаївській області Шелестіної І.С. від 21.08.2019 р. відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу від 20.06.2012 р. в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» заборгованості в розмірі 2447,28 грн.

Суд критично ставиться до посилання ОСОБА_1 на протиправність дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження №59832916 через пропущення стягувачем строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі, зокрема, пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Як вбачається з матеріалів справи постановою державного виконавця від 15.05.2018 р. виконавчий документ повернуто стягувану на підставі п.2 ч.1. ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд приходить до переконання, що стягувачем не було пропущено строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження, діяла в межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС м.Миолаїв ГТУЮ у Миколаївській області Шелестіної І.С. від 21.08.2019 р. з боржника ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 244,72 грн.

Постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелетіної І.С. від 06.05.2020 р. накладено арешт на кошти в сумі 2892,00 грн., що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 2892 грн.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до ч.2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про теплопостачання», ст. 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Частина 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» закріплює положення про те, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Зі змісту наведених норм права слідує, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, оскільки законом можуть бути визначені й кошти на інших рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20).

Листом заступника керівника департаменту по вдосконаленню бізнес-процесів і технологій ГО АТ КБ «ПриватБанк» від 07.05.2020 р. №20.1.0.0.0/7-200507/459 державного виконавця повідомлено про накладення арешту в сумі 2892,00 грн. Додатково повідомлено, що на рахунках недостатньо коштів для виконання постанови.

Жодних застережень, що рахунок, відкритий боржником в АТ КБ «ПриватБанк», є рахунком зі спеціальним режимом використання, кошти на якому не підлягають арешту, банком не зазначено.

ОСОБА_1 також не було надано доказів на підтвердження того, що державним виконавцем накладено арешт на рахунок, який є рахунком зі спеціальним режимом використання, кошти на якому не підлягають арешту.

Відтак, суд дійшов висновку, що державний виконавець, виносячи постанову про арешт коштів боржника від 06.05.2020 р. діяв відповідно до норм чинного законодавства.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, суд приходить до переконання про відповідність постанов від 21.08.2019 про відкриття виконавчого провадження та від 06.05.2020 про арешт коштів боржника чинному законодавству України, а вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими,

Керуючись ст.ст. 260, 261, 447, 451 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелетіної І.С. - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду в порядку передбаченому ст.294 ЦПК України.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 11.11.2020 року.

Головуючий суддя І.В.Боброва