КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою представника Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» - Стукалова Антона Володимировича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про відшкодування матеріальної шкоди завданої у результаті неналежного виконання своїх обов`язків виконавцем житлово-комунальних послуг,

встановив:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про відшкодування матеріальної шкоди завданої у результаті неналежного виконання своїх обов`язків виконавцем житлово-комунальних послуг, мотивуючи свої вимоги тим, що вона являється співвласником квартири АДРЕСА_1 .

25 лютого 2019 року в допоміжному приміщенні на 1-му поверсі житлового будинку №56 в м. Києві виникла пожежа, що підтверджується актом про пожежу від 25 лютого 2019 року, яким було встановлено, що пожежею було пошкоджено віконні рами квартири позивача.

Згідно звіту про оцінку майна від 29 жовтня 2019 року сума збитків нанесених позивачу в результаті пошкодження спричиненого залиттям квартири, що відбулось 07 серпня 2017 року та пожежею, яка відбулась 25 лютого 2019 року належного майна становить 21291 грн.

На прохання добровільно відшкодувати збитки, завдані останнім залиттям квартири відповідач відмовляється.

Враховуючи викладене, позивач з урахуванням зменшених позовних вимог просила стягнути з відповідача заподіяну матеріальну шкоду внаслідок залиття квартири у розмірі 21291 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року вищезазначений позов задоволено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоди завдану у результаті залиття квартири та пожежі у розмірі 21291 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року, стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 11768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» через представника подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що рішення та додаткове рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що позивач у справі намагається довести, що причиною залиття стала протиправна бездіяльність відповідача.

Для доведення бездіяльності, потрібно визначити чи покладений на сторону певний конкретний обов`язок, чим він покладений, та встановити факт, що зазначений обов`язок особою не був виконаний.

Позивач у справі не вказує, який конкретно обов`язок не був вчинений працівниками підприємства, який привів до заподіяння їй шкоди.

Рішенням суду першої інстанції не встановлені, які саме дії чи бездіяльність призвели до заподіяння шкоди, не встановлений причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою, та не оцінено докази та аргументи, що вказують на відсутність вини відповідача.

Також, в рішенні не встановлено, який розмір шкоди був завданий внаслідок залиття, а який внаслідок пожежі.

Крім цього, судом не встановлено на кого покладено обов`язок з проведення капітального ремонту будинку, а в конкретному випадку труб на яких сталася аварія.

Так, судом не взято до уваги положення з пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а саме: співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку.

Також, у положенні частини 3 статті 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що капітальний ремонт внутрішньо будинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, здійснюється співвласниками чи залученими ними уповноваженими на виконання таких робіт особами за рахунок співвласників.

Окрім всього, звіт про оцінку об`єкту нерухомості, є неналежним доказом.

Так, виконавець вказаного звіту не зазначає в ньому, що був повідомлений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивої інформації.

Оцінювач неодноразово наголошував, що висновки зроблені у звіті є припущеннями.

Оцінювач зазначав, що не може прийняти на себе відповідальність за точність даних та оцінок, що містяться у цьому звіті.

Предметом дослідження експерта є залиття, що не є предметом цього судового розгляду: а саме таке, що трапилось 28 серпня 2019 року проте предметом цього розгляду є залиття, що трапилося 07 серпня 2017 року.

Вищезазначений звіт містить два розміри завданої шкоди, на сторінці 27 - вартість збитку вказується у розмірі 19485 грн., а на сторінці 28 розмір шкоди становить 21291 грн.

Підсумовуючи зазначило, що позивачем не доведено а ні розмір збитків, а ні дії відповідача що спричинили настання шкоди, а ні вказали на зв`язок між підприємством відповідача та подією пожежі у допоміжному приміщенні житлового будинку позивача.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, апелянт зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані, договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначає, що серед документів поданих до суду як підтвердження понесених витрат на правову допомогу наявні лише рахунки фактури без підтвердження дійсності таких витрат сторони, яка відповідно до умов договору мала бути проведена.

Просило, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 через свого представника подала відзив, в обґрунтування доводів якого зазначила, що у відносинах про відшкодування шкоди застосовується презумпція вина завдавала шкоди, а це означає, що саме завдавачу шкоди (в даному випадку відповідачу) слід доводити, що шкода позивачу завдана іншою особою.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що доказів, що залиття відбулось з вини інших осіб, та як наслідок відповідальність за спричинену шкоду має бути покладено не на відповідача, суду не надано.

До апеляційної скарги також не надано доказів, які б свідчили. що шкода, яка була завдана позивачу в результаті залиття квартири та пожежі в сміттєзбірнику, завдана не відповідачем.

Крім цього, згідно з інформацією розміщеною на офіційному веб-сайті Київської міської державної адміністрації, будинок, у якому мешкає позивач перебуває на балансі та обслуговуванні відповідача.

Таким чином, балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 є відповідач і саме відповідачу передані повноваження щодо надання послуг з утримання будинків, споруд, прибудинкових територій та об`єктів благоустрою.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529 було затверджено Типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який було опубліковано на офіційному веб-сайті відповідача.

У подальшому позивачем здійснено приєднання до даного Типового договору шляхом здійснення оплати за надані послуги.

Станом на час завдання шкоди позивачу обов`язок з надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території покладено на відповідача на підставі Типового договору.

Утримання в належному стані стояків холодного водовідведення та забезпечення належного протипожежного стану допоміжних приміщень є безпосередніми зобов`язаннями відповідача.

Доказів того, що відповідачем було забезпечено належне утримання систем водопостачання та пожежна безпека в допоміжних приміщеннях, а шкода була завдана третіми особами відповідачем не надано.

Зазначає, що відповідач не спростував розмір завданої шкоди, шляхом надання контр розрахунку витрат на відновлення пошкодженого майна позивача, проведення рецензії наданого позивачем звіту про оцінку чи надання м нового звіту про оцінку.

Звертає увагу, що додатковим рішенням суду першої інстанції не стягнуто як стверджує відповідач 11768,40 грн. витрат на правову допомогу.

Даним рішенням стягнуто наступні судові витрати: оплата позивачем судового збору за поданий позов у сумі 768,40 грн., судові витрати на проведення оцінки завданого матеріального збитку у сумі 2500 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8500 грн. Разом судові витрати склали 11768,40 грн.

Просило, апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування 1/3 частини квартири від 02 квітня 2004 року посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М. належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 .

28 серпня 2017 року комісією ЖЕД-4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» був складений акт обстеження квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з її залиттям, де було встановлено, що причиною залиття квартири являється порив стоякового трубопроводу ХВП в кв. 5.

Внаслідок залиття було пошкоджено квартиру №1 у будинку №56 , а саме: стеля: водоемульсійне фарбування площею 7,5 кв.м., стіни: відшарування шпалер покращених 0,5 кв.м., підлога: незначне пошкодження ламінату 1,5 кв.м.

25 лютого 2019 року комісією у складі інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям Святошинського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві було складено акт про пожежу, що сталося 25 лютого 2019 року в будинку АДРЕСА_2 , яким встановлено, що пожежа сталося на першому поверсі сміттєзбірника в результаті потрапляння недопалку на горючу основу, внаслідок якої було пошкоджено віконні рами квартири №1 .

Як вбачається з матеріалів справи, допоміжне приміщення, що знаходиться на першому поверсі в будинку АДРЕСА_2 , де сталося пожежа належить ЖЕД №4.

Відповідно до Звіту про оцінку майна виготовлено ПП «Аверті» від 04 листопада 2019 року, вартість відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_1 становить 21291 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що актами про залиття квартири та пожежу встановлено, що залиття квартири позивача відбулося з вини відповідача., тоді як доказів того, що залиття належної позивачу квартири відбулося з вини інших осіб та як наслідок відповідальність за спричинену шкоду має бути покладена не на відповідача, матеріали справи не містять.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 151 ЖК України, громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, та, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Таким чином, саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів відсутності його вини у завданні шкоди позивачу.

Оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Стягуючи додатковим рішенням з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати підтверджені матеріалами справи, та оскільки повністю задоволені позовні вимоги позивача, то у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, ці витрати покладаються на відповідача.

З такими висновками колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4,6,9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно зі ст. 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України" заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Під час подання позовної заяви позивачем була розрахована вартість витрат, які остання понесла у зв`язку із зверненням з позовом до суду, а тому суд правомірно стягнув ці витрати з відповідача, так як позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.

Крім цього, під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, при подачі відзиву на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», ОСОБА_1 окрім іншого просила стягнути на її користь понесені витрати у розмірі 3000 грн.

На підтвердження понесених витрат, позивач надала рахунок-фактуру №026 від 24 вересня 2020 року та акт приймання-передачі наданих юридичних послуг №5/8/026 від 28 вересня 2020 року, а так4ож меморіальний ордер про сплату юридичних послуг.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначені у позовній заяві ОСОБА_1 та відзиві на апеляційну скаргу витрати на професійну правничу допомогу є співрозмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатами обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року та додаткового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» - Стукалова Антона Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (, місцезнаходження: 03170, м. Київ, больвар Ромена Роллана, 11-а) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба