Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 556/109/15-ц

провадження № 61-6007св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особи, які подавали апеляційну скаргу: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого

2015 року у складі судді Котик Л. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями по

АДРЕСА_1 , який був побудований померлим.

Зазначала, що з грудня 1979 року по 12 червня 1996 року вона проживала

з батьками у вказаному житловому будинку.

Вважала, що належним чином прийняла спадщину відповідно

до статті 549 ЦК Української РСР (1963 року), оскільки після смерті батька вступила у фактичне володіння спадковим майном.

Посилаючись на те, що у нотаріальному оформленні спадщини їй було відмовлено, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів

на будинок та з урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області

від 03 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування

за законом на житловий будинок та інші господарські будівлі,

що розташовані по АДРЕСА_1 , після смерті батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок був збудований у 1979 році на відведеній для цього земельній ділянці

у відповідності до дозволу органів місцевого самоврядування

і набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло у той час, не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на житловий будинок і позивачка на час смерті батька проживала у цьому будинку, прийняла спадщину та правомірно набула право власності на нього у відповідності до статті 549 ЦК Української РСР

(1963 року).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3

та ОСОБА_4 зверталися до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3

та ОСОБА_4 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину закрито

на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року скасовано, справу передано

до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області

від 03 лютого 2015 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильного висновку про прийняття позивачкою спадщини після смерті ОСОБА_5 та правомірного набуття нею права власності на спірний житловий будинок у відповідності до статті 549 ЦК Української РСР

(1963 року), у зв`язку із тим, що такий житловий будинок було збудовано

у 1979 році, на відведеній для цього земельній ділянці у відповідності

до дозволу органів місцевого самоврядування і набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло у той час, не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на житловий будинок і позивачка на час смерті батька проживала у цьому будинку.

Разом із тим суд апеляційної інстанції виходив із відсутності належних

та допустимих доказів права на спірний житловий будинок у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Значний строк їх проживання у спірному житловому будинку не породжує у них прав на нього.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

із Володимирецького районного суду Рівненської області.

У червні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права,

що призвело до неправильного вирішення справи.

Вважали, що позивачкою пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом, оскільки остання у 1997 році досягла повноліття і більше

20 років вона ніяких вимог про визнання права власності на спірне домогосподарство ні до своєї матері - ОСОБА_6 , ні до них

не пред`являла.

Також вважали, що реєстрація ОСОБА_6 , яка не була дружиною померлого ОСОБА_5 , головою спірного домогосподарства після його смерті, свідчить про те, що цей двір був колгоспним. Оскільки правочини, вчинені щодо цього майна, містять ознаки, притаманні укладеним договорам між членами колгоспного двору, а тому спадщина після смерті

ОСОБА_5 не відкривалась і позивачка не могла набути право власності у порядку спадкування на указаний спірний будинок.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Вважала, що посилання у касаційній скарзі на те, що спірне майно було колгоспним двором не підтверджене будь-якими належними та допустимими доказами.

Посилалась на те, що у відповідності до копій погосподарських книг Мульчицької сільської ради та наявних у матеріалах цієї справи спадкодавець - ОСОБА_5 був трактористом у радгоспі Мульчицький, ОСОБА_6 - робітницею у цьому ж радгоспі. Радгоспом у той час вважалось радянське господарство, тобто господарство із державною формою власності, а тому, як вона вважала, норми законодавства щодо колгоспного двору у цьому випадку не підлягають застосуванню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Житловий будинок АДРЕСА_1 , рік побудови 1979,

та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель площею 0,25 га належали ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідками Мульчицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області

від 20 листопада 2014 року № 3268, № 3271 та № 3272 (а. с. 8-10).

За життя ОСОБА_5 до 1985 року був головою вказаного домогосподарства і своє право власності на будинок у бюро технічної інвентаризації не реєстрував.

У період 1995-1996 років головою цього домогосподарства була зареєстрована ОСОБА_6 , а з березня 1996 року головою спірного домогосподарства був зареєстрований ОСОБА_3 (а. с. 65-86).

ОСОБА_1 проживала у спірному житловому будинку з 12 грудня

1979 року по 12 червня 1996 року, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Мульчицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 12 лютого 2012 року № 213 (а. с. 17).

У березні 1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з дозволу співмешканки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 вселились до спірного житлового будинку.

Згідно довідки від 19 грудня 2016 року, виданої виконкомом Мульчицької сільради Володимирецького району Рівненської області, на підставі даних погосподарської книги № 1, з березня 1996 року ОСОБА_3 зареєстрований головою домогосподарства, та члени його сім`ї проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 (а. с. 56).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року

у цивільній справі № 556/624/17 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено (а. с. 61-62).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня

2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень

ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У частині п`ятій Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, зазначено

що правила Книги шостої ЦК України (щодо спадкування) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким

із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом зазначеного припису відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча

б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_5 помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилась спадщина, строк

на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення

ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (стаття 526 ЦК УРСР).

Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина

і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві

за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі

за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені

в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця

і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи вступив він фактично в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Якщо позивач у шестимісячний строк вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно.

Згідно з пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, що була чинною до 07 липня 1994 року, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути, зокрема: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний

в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності

на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин

і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що на час смерті батька позивачки - ОСОБА_5 , остання була малолітньою та проживала

у спірному житловому будинку та ураховуючи те, що її мати, як законний представник, не відмовлялась від спадщини, обґрунтовано вважав,

що позивачка вступила у фактичне володіння спадковим майном після смерті свого батька, та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Разом із тим суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_3

та ОСОБА_4 права власності на спірний житловий будинок, у якому вони почали проживати після смерті спадкодавця - ОСОБА_5 , а саме

з 1996 року. При цьому врахували, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні позову щодо визнання за ними права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю.

Посилання у касаційній скарзі на те, що спірне домогосподарство відносилось до колгоспного двору є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що це господарство було віднесено до суспільної групи господарства - колгоспний двір. Зазначені доводи спростовуються встановленими судами першої

та апеляційної інстанцій обставинами про те, що на день смерті

ОСОБА_5 був зареєстрований у погосподарській книзі як голова домогосподарства, а не як голова колгоспного двору, та на день смерті працював трактористом у райдгоспі «Мульчицький», а ОСОБА_8 - його співмешканка, працювала у радгоспі робітницею. Радгоспом у той час вважалось радянське господарство із державною формою власності, а тому домогосподарство ОСОБА_5 на день його смерті не було колгоспним двором.

Частинами першою, другою статті 120 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю.

Колгоспний двір визначено як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 листопада 2018 року у справі

№ 308/3775/14-ц (провадження № 61-20763св18).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того,

що спірний житловий будинок був колгоспним двором.

Доводи касаційної скарги про пропуск позивачкою позовної давності

є необґрунтованими, оскільки позивачка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 у порядку та у строк визначений статтею 549 ЦК Української РСР (1963 року), а відповідно до положень статті 548 ЦК Української РСР (1963 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві

з моменту відкриття спадщини. Отже, прийнявши спадщину позивачка набула право власності на спірне майно з моменту смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому відсутні підстави вважати, що позивачка пропустила строк звернення до суду.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника

з висновками суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року,

так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня

2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру

до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування

чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться

до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки

та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області

від 03 лютого 2015 року та постанову Рівненського апеляційного суду

від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович