Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1219/19

Провадження № 2/943/560/2020

24 грудня 2020 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кос І.Б.,

з участю секретаря судового засідання Гутої О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Татух М.Д. ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Татух М.Д. звернувся в суд із указаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , а він є тестем ОСОБА_3 та дідом ОСОБА_4 . У 2012 році відповідачі були вселені у вказаний житловий будинок, де вони були зареєстровані та певний час проживали. За час свого проживання у цьому будинку відповідачі конфліктували з позивачем, руйнували його майно та порушували права позивача як власника даного будинку. Крім того, відповідачі вже більше року не проживають у спірному будинку та не є членами його сім`ї, однак добровільно знятись із реєстраційного обліку вони відмовляються. Оскільки відповідачі більше року не проживають за місцем реєстрації у будинку позивача, що створює йому майнову шкоду через нарахування комунальних платежів, виходячи із числа зареєстрованих у спірному будинку осіб (відповідачів), які не сплачують указаних платежів і не беруть участі в спільному побуті та утриманні житла, а позивач не може отримати субсидію на оплату комунальних послуг. Відтак, позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування спірним житлом, а тому в порядку ст. 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком позивача.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Татух М.Д. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю із вищенаведених підстав та просили виселити відповідачів із спірного житлового будинку, оскільки вони чинять перешкоди позивачу в користуванні житлом. Крім того покликались на те, що з 2012 року відповідачі прописані в спірному будинку, а у 2017 році почали конфліктувати із позивачем, відповідач ОСОБА_3 , який є його зятем, зловживав спиртним, не виконував своїх господарських обов`язків і викрадав особисті речі позивача та погрожував йому, а внучка ОСОБА_4 наговорювала на позивача. Восени 2017 року позивач завчасно усно попередив відповідачів про виселення, щоби вони шукали інше житло, оскільки він не зміг з ними вжитися, однак вони довго не хотіли виселятись. Згодом відповідач приїхав машиною і забрав всі речі та виїхав з будинку позивача в інше житло, однак досі відповідачі не знялись з реєстрації в будинку позивача, а тому просив задовольнити його позов. Крім того представник позивача - адвокат Татух М.Д. в судовому засіданні (перед початком судових дебатів) покликалась на іншу підставу для задоволення заявленого позову, а саме в порядку ч. 2 ст. 406 ЦК України, оскільки сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, а тому просила задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 судовому засіданні заявлені позовні вимоги заперечив та просив відмовити в позові повністю, зокрема покликався на те, що позивач є батьком його дружини, у якого вони прописані з 2012 року та проживали до осені 2017 року, після чого вони виселились вимушено з поважних причин через конфлікт з позивачем, який побив відповідача, поставив грати на будинку та не впустив їх до спірного житла, а тому опинившись на вулиці, вони вимушено переїхали в інше житло в смт. Красне, яке тимчасово винаймають. Іншого постійного житла та можливості прописатись вони з дочкою не мають, вона є інвалідом з дитинства та в даний час вагітна, а тому категорично заперечує проти задоволення заявленого позову.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила повністю та просила відмовити в його задоволенні, оскільки іншого житла у неї не має, вона тимчасово проживає разом із батьками в смт. Красне у житлі, яке вони винаймають, і ніде інше прописатись не в змозі. Виселились вони вимушено у 2017 році від позивача, який є її дідом по лінії матері, через конфлікт діда з її батьками, а вона є інвалідом з дитинства та на даний час є на шостому місяці вагітності та прописка їй необхідна.

Заслухавши доводи позивача та його представника на підтримання заявлених позовних вимог, а також заперечення відповідачів на їх спростування, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 вцілому, про що вбачається із реєстраційного посвідчення Львівського БТІ № 069502 від 14.01.2002 року, який відповідач набув на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 14.12.2001 року, копія якого наявна у матеріалах справи.

У спірному житловому будинку зареєстровані сторони по справі, а саме позивач ОСОБА_1 (із 08.02.2002) та відповідачі ОСОБА_3 (із 07.03.2012), який є зятем позивача та ОСОБА_4 (із 07.03.2012), яка є онукою позивача. Наведене підтверджується долученою до справи довідкою Буської міської ради №410 від 12.03.2020 року.

Як убачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 05.11.2019, що відповідачка ОСОБА_4 змінила прізвище у зв`язку із укладенням шлюбу на « ОСОБА_4 ».

Крім того, відповідачка ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства ІІ групи, про що вбачається із посвідчення серії НОМЕР_2 , копія якого долучена до справи.

Із долучених до справи позивачем копій актів від 24.05.2018, 22.10.2018, 04.04.2019, складених працівниками Буської міської ради ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , за участю сусідів: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , убачається те, що під час обстеження житлового будинку по АДРЕСА_1 встановлено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у вищевказаному житловому будинку, але фактично за місцем реєстрації не проживають.

Окрім того, зазначені вище фактичні обставини справи встановлені рішенням Буського районного суду Львівської області від 29.01.2019 року.

Також судом встановлено, що відповідачі не проживають в житловому будинку позивача з поважних причин, зокрема, внаслідок протиправної поведінки позивача ОСОБА_1 щодо відповідачів, пов`язаної через неприязні відносини між ними з осені 2017 року, які згодом переросли в заподіяння позивачем легких тілесних ушкоджень відповідачу ОСОБА_3 , що мало місце 23 жовтня 2017 року на подвір`ї будинку по місцю їх спільного проживання по АДРЕСА_1 , за що позивача ОСОБА_1 було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України із призначенням йому покарання у виді штрафу, що підтверджується вироком Буського районного суду Львівської області від 27.07.2018 року, який набрав законної сили.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання має вирішуватися судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави вважати, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 24 жовтня 2018 року в справі №490/12384/16, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відтак, суд вважає, що покликання позивача на наявність заборгованості у відповідачів за комунальні послуги, а також їх тривале впродовж останніх трьох років непроживання відповідачів у спірному житлі з поважних причин, зумовлених протиправною поведінкою позивача, не може бути підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК УРСР для визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідачів до спірного житла, а позивач не довів належними і допустимими доказами заявлених ним позовних вимог щодо непроживання відповідачів у його житловому будинку без поважних причин.

Окрім того, суд бере до уваги і те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року та рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року).

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного від 24 жовтня 2018 року в справі №490/12384/16, від 22 листопада 2018 року в справі №760/13113/14, від 23 вересня 2019 року в справі №329/398/18, від 15 січня 2020 року в справі №754/613/18, що в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковими для суду.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі №757/7180/15, був викладений правовий висновок про те, що наявність реєстрації у житлі осіб, що перебувають у родинних відносинах між собою, які іншого постійного житла не мають, але вимушено винаймають інше житло, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування майном, у якому вони зареєстровані.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, оцінюючи надані сторонами та досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю, оскільки відповідачі вселились у спірне житло як родичі позивача, на законних підставах там зареєстровані, їх непроживання зумовлене поважними причинами (конфліктом із позивачем та його протиправною поведінкою), постійного житла не мають та вимушено винаймають інше житло. Відтак, суд вважає, що відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщеннями, передбачені нормами статей 71, 72 ЖК УРСР, які позивач обрав як підставу заявленого ним позову.

Разом із тим, суд не може взяти до уваги покликання представника позивача - адвоката Татух М.Д. в судовому засіданні на положення частини другої статті 406 ЦК України (сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення), як на іншу, ніж заявлена позивачем, підставу для задоволення заявленого позову, оскільки дане покликання представника позивача мало місце усно та в судовому засіданні після початку судового розгляду справи по суті (перед початком судових дебатів), що не відповідає положенням частини третьої статті 49 ЦПК України (зміна предмету або підстави позову допускається до закінчення підготовчого засідання і шляхом подання письмової заяви), а також нормі частини першої статті 13 ЦПК України (суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках). Відтак суд не вправі виходити за межі заявлених позивачем вимог. При цьому, позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду з подібним позовом до тих же відповідачів з інших підстав.

Відповідно до вимог пункту 2 частини другої, частин шостої та сьомої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок держави, ураховуючи залишення позову без задоволення та звільнення позивача від сплати судових витрат.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 1, 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється із дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Представник позивача: Татух Марія Дмитрівна (м. Львів, а/с 203).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ).

Представник відповідача: ОСОБА_14 ( АДРЕСА_2 ).

Повний текст судового рішення складено: 04 січня 2021 року.

Суддя: І. Б. Кос