Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 521/16005/18

провадження № 61-13486св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Юрія Миколайовича на ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року у складі судді Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року провадження у цій справі закрито.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Павлишин Ю. М. подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року разом із клопотанням про звільнення позивача від сплати судового збору.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу представника позивача залишено без руху та встановлено строк у десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору у розмірі 384,20 грн.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що посилання ОСОБА_1 на тяжкий матеріальний стан та відсутність можливості сплати судового збору у розмірі 384,20 грн без надання належних та переконливих доказів, не можуть бути підставою для звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у задоволенні повторного клопотання про звільнення від сплати судового збору представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Ю. М. відмовлено, апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено строк у десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на підтвердження тяжкого матеріального стану заявник надав відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за періоди: з 01 кварталу 2017 року до 04 кварталу 2017 року, з 01 кварталу 2017 року до 02 кварталу 2018 року та виписку із амбулаторної картки хворого, однак не надав належних доказів, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Ю. М. визнано неподаною та повернуто заявнику.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд виходив з того, що на виконання вимог ухвали від представника позивача надійшло клопотання про звільнення від сплати судового збору із зазначенням підстав, які вже були розглянуті судом апеляційної інстанції та надано їм правову оцінку, інших підстав заявник не зазначив, оригінал квитанції про сплату судового збору не надав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлишин Ю. М. звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року, справу направити до апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки доданим до клопотань про звільнення від сплати судового збору копіям документів, які підтверджують, що ОСОБА_1 має велику заборгованість перед банками, її майно під арештом, вона не працює з причин погіршення здоров`я, згідно з наданих відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків позивач не мала доходів за 2017-2018 роки, а тому не мала можливості сплатити судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до змісту частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Ю. М. підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення цим вимогам не відповідає.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Аналогічні положення містяться й у статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року).

Звертаючись до апеляційного суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, заявник на підтвердження свого скрутного матеріального стану надала письмові докази, зокрема копію виконавчого листа від 27 вересня 2010 року, виданого Суворовський районним судом м. Одеси, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» заборгованості на загальну суму 1 069 935,76 грн; копію постанови про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно, яке належить ОСОБА_1 ; копію виписки із медичної карти позивача від 06 листопада 2018 року; копію виписки з амбулаторної карти ОСОБА_1 від 26 липня 2018 року; відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про доходи за періоди: з 01 кварталу 2017 року до 04 кварталу 2017 року, з 01 кварталу 2017 року до 02 кварталу 2018 року, в яких зазначено, що за зазначені періоди інформація про доходи відсутня. На виконання вимог ухвали Одеського апеляційного суду від 19 березня 2019 року представник позивача надав копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про доходи за період з 01 кварталу 2018 року до 04 кварталу 2018 року (відомості за попередній календарний рік), в яких зазначено, що інформація про доходи за зазначений період відсутня.

Суд апеляційної інстанцій наведеного не врахував, залишаючи апеляційну скаргу без руху у зв`язку з несплатою судового збору та відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, не надав належної фактичної та правової оцінки наданим ОСОБА_1 доказам скрутного матеріального становища.

Ураховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та беручи до уваги, що при вирішенні питання щодо сплати судового збору майновий стан сторони має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент, висновок апеляційного суду про те, що наведені заявником доводи не свідчать про необхідність звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, не може бути визнаний достатньо аргументованим, а оскаржувана ухвала не є законною та обґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду;

Відповідно до частини шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду про повернення апеляційної скарги не може вважатись законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Павлишина Юрія Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко