АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року

м. Чернівці

справа №716/2353/19

провадження 822/880/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державна Казначейська служба України,

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Заствнівського районного суду Чернівецької області від 20 травня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я.С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду позовом до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади.

Позов мотивовано тим, що 22 грудня 2018 року поліцейським, ОСОБА_3 , винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ВР № 144460, відповідно до якої його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2019 року вказану постанову було скасовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП.

Позивач зазначає, що у зв`язку з незаконним рішенням співробітника поліції йому було завдано майнову та моральну шкоду.

Внаслідок вказаних незаконних дій поліцейського він вимушений був звертатися за правовою допомогою для захисту своїх прав, на що витратив 7500 гривень.

Саме вказані кошти позивач просить відшкодувати йому в якості матеріальної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб Національної поліції.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок вказаних дій йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась в психологічних переживаннях, стражданнях, а також в зневірі до реформ правоохоронної системи.

Просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь шкоду, завдану йому службовою особою Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в розмірі 10 500 грн., з яких 7500 грн. майнова шкода, 3 000 грн. моральна шкода

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Заствнівського районного суду Чернівецької області від 20 травня 2020 року в позові ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади відмовлено.

При цьому, суд виходив з того, що витрати на правову допомогу в адміністративній справі не можуть вважатися шкодою в розумінні ЦК України, вони законом віднесені до судових витрат, порядок відшкодування яких чітко регламентований у процесуальних кодексах та відбувається за спеціальною процедурою. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди вказав, що позивачем не доведено в судовому засіданні факту заподіяння моральної шкоди, не подано суду жодного належного і допустимого доказу на обґрунтування того, що внаслідок винних дій посадової особи Управління патрульної поліції в Чернівецькій області йому було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи душевні страждання, та, відповідно заподіяння моральної шкоди, не зазначено та не доведено, в чому саме полягає моральна шкода та її розмір.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення Заствнівського районного суду Чернівецької області від 20 травня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зазначає, що діями посадової особи органу державної влади при здійсненні ним своїх службових повноважень, а саме протиправне складення постанови про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП, спричинило йому матеріальну та моральну шкоду.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

22 грудня 2018 року постановою поліцейського роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернівецькій області капрала поліції Довганика Ю.Р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 22 грудня 2018 року, о 18 год. 40 хв., біля СП Звенячин керував автомобілем марки «ВАЗ 2101», д.н.з. НОМЕР_1 з технічною несправністю, а саме з непрацюючим заднім правим габаритом в темну пору доби, чим порушив п. 31.1 «б» Правил дорожнього руху.

02 квітня 2019 року рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 від 22 грудня 2018 року скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 121 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 у зазначений в оскаржуваній постанові день та час технічно несправним автомобілем «ВАЗ 2101», д.н.з. НОМЕР_1 не керував, а ним керував ОСОБА_4 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що завдана йому майнова шкода виражається у витратах, понесених ним на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи про адміністративне правопорушення та складає 7500 гривень.

При цьому, судом встановлено, що 22 грудня 2018 року поліцейським, ОСОБА_3 , винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2019 року вказану постанову було скасовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП.

Питання про стягнення витрат на правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , перед судом не ставив.

Відповідно до частин 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу.

Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

Згідно зі ст. 143 КАС України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в справі про адміністративне правопорушення у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат на оплату адвоката в справі про адміністративне правопорушення, які останній ототожнив із завданою йому шкодою.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Беручи до уваги те, що позивачем не доведено і не надано суду першої інстанції відповідних доказів завдання йому моральної шкоди, а також не наведено доводів, з яких він виходив при визначенні розміру цієї шкоди, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь визначеного ним розміру моральної шкоди.

Окрім того, судом вірно встановлено, що Управління патрульної поліції в Чернівецькій області не є самостійною юридичною особою, відтак належним відповідачем у даній справі є Департамент патрульної поліції.

Згідно зі статтею 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Такий обов`язок на відповідача може бути покладено також у випадку, коли відповідач відмовляється вчинити відповідну дію.

Згідно з ч. 3 ст. 198 ЦПК України залучення співвідповідача до участі у справі можливе лише за клопотанням учасника справи, а такого клопотання ні позивачка ні її представник не заявляли.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача чи заміну неналежного відповідача, до суду першої інстанції не зверталися.

Отже, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи є аналогічними із доводами його позовної заяви, які були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна