Справа № 444/1291/19 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/3675/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м.Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Посікіри Р.Р.,

представника позивача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» - адвоката Васильчикова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Посікіри Р.Р. на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року,-

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний банк" звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

В обґрунтування позову посилалося на те, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є АТ «Перший український міжнародний банк» (відповідно до статуту АТ «Перший український міжнародний банк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 5839836 від 09.11.2007 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 110000,00 USD з цільовим призначенням для придбання нерухомості, за адресою: АДРЕСА_1 . У забезпечення виконання умов кредитного договору між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 5839950 від 09.11.2007 року, посвідчений нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований у реєстрі за № 1194. Предметом іпотеки за цим договором є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 101,8 кв.м, житловою 63,1 кв.м, а також земельна ділянка кадастровий № :01:010:0031, площею 0,2045 га., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована за адресою: Львівська область, Жовківський район, село Гряда.

Зазначає, що позичальник не виконував умов кредитного договору, кредиту не погасив, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, а положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-IV. Банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки і позивач 07.09.2018 року, користуючись своїм правом передбаченим Законом України «Про іпотеку» та іпотечним договором, використав позасудовий метод врегулювання заборгованості та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки, про що державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг», Київської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 42884812.

Позивач стверджує, що на даний час реєстрація відповідачів у квартирі унеможливлює реалізацію позивачем свого конституційного права на власність, тобто безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що належить позивачу на законних підставах.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення - задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВЛМУ УМВС України у Львівській області, 11.10.2007 року ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі її законного представника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВЛМУ УМВС України у Львівській області, 11.10.2007 року ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВЛМУ УМВС України у Львівській області, 11.10.2007 року ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , в особі її законного представника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВЛМУ УМВС України у Львівській області, 11.10.2007 року ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ), ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 ), ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ) з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з відповідачів на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд.4, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 21131 грн..

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Посікіра Р.Р.

Вважає зазначене судове рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, зазначає, що судом не враховано, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню».

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч. 6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 1 Закону України «Про мораторій...» чітко визначає критерії «мораторності» житла : - нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; - у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Усім цим критеріям відповідає правовий статус житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та осіб, які проживають у цьому будинку: будинок використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя та членів його сім`ї; - іншого місце проживання у них немає, хоча це і не мас жодного правового значення в силу норм ч. 6 ст. 29 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про мораторій...», оскільки єдиною істотною обставиною є саме використання саме цього будинку як місця постійного проживання осіб, стосовно яких подано позов про виселення; даний будинок був єдиним нерухомим житловим майном відповідача ОСОБА_1 , його дружини, дітей та інших осіб, що проживають в будинку. Це підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №178691019 від 17.09.2019 року, яка долучена до відзиву; площа будинку становить 101,8 кв. м..

Також, звертає увагу суду, що в оскаржуваному рішенні суду бракує такого пункту як: «Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, зазначає, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» приймався саме для захисту прав та законних інтересів власників єдиного житла, які набули його за валютні кредити.

Крім того, звертає увагу суду на практику ВС, який в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, скасовуючи постанову апеляційного суду Львівської області, дійшов до такого правового висновку: «Закон про мораторій забороняє примусове стягнення на єдине житло - предмет іпотеки без згоди власника, зокрема в позасудовому порядку шляхом набуття права власності за іпотекодержателем».

При цьому Верховний Суд зазначив таке: «Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідною застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій ...» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

В постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 686/20502/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду встановив таке:

«Слід звернути увагу, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданою як забезпечення кредитів в іноземній валюті»...

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

... Разом з тим, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного манна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, слід звернути увагу, що у справі, яка є предметом перегляду TOВ «Кей-Колект» у позасудовому порядку набув право власності на предмет іпотеки, внаслідок чого нерухоме житлове майно вибуло з власності іпотекодавця та майнових поручителів без їх згоди, як власників».

Таким чином, Верховний Суд дійшов правового висновку що внаслідок реєстрації права власності па предмет іпотеки за іпотекодержателем відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Виходячи з наведеного, вважає висновки суду щодо незастосування до спірних відносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є хибними.

Тому вважає, що резолютивну частину на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26.09.2019 року слід доповнити реченням такою змісту: «Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону У країни «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також, вважає, що суд протиправно постановив солідарно стягнути з Відповідачів витрати по сплаті судового збору в розмірі 21131 грн..

Враховуючи наведене просить суд, оскаржуване рішення скасувати частково, зазначивши в резолютивній частині рішення реченням такого змісту: «Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також вирішити питання про розподіл судових витрат між відповідачами.

13 лютого 2019р. представником позивача адвокатом Васильчиковим І.В. подано відзив на апеляційну скаргу в якому він просить рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Посікіри Р.Р. - без задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Посікіри Р.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача(адвоката) Васильчикова І.В. на її заперечення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк", суд першої інстанції виходив з того, що права банку як власника порушуються, останній має право вимагати усунення перешкод шляхом виселення відповідачів.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (відповідно до статуту АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 5839836 від 09.11.2007 року, відповідно до умов якого, позивач надав відповідачу кредит в розмірі 110000,00 USD з цільовим призначенням для придбання нерухомості, за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується копією договору наявною в матеріалах справи(а.с.7-12).

У забезпечення виконання умов кредитного договору між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 5839950 від 09.11.2007 року, посвідчений Головач О.Р., нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований у реєстрі за № 1194, що стверджується копією такого договору в матеріалах справи(а.с.13-15).

Предметом іпотеки за цим договором є наступне майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 101,8 кв.м, житловою 63,1 кв.м, а також земельна ділянка кадастровий №:01:010:0031, площею 0,2045 га., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована за адресою: Львівська область, Жовківський район, село Гряда.

Відповідно до п.4.2. договору іпотеки, «звернення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: 1) за рішенням суду, 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог».

Пунктом 4.7.1. договору іпотеки передбачено, що «у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця».

Пунктом 4.7.2 договору іпотеки передбачено, що «зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки».

Судом встановлено, що позичальник не виконував умов кредитного договору, кредиту не погасив, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, а положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-IV.

Банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки і позивач 07.09.2018 року, користуючись своїм правом передбаченим Законом України «Про іпотеку» та іпотечним договором, використав позасудовий спосіб врегулювання заборгованості та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки, про що державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг», Київської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 42884812, (відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 161854484).

Із копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 січня 2019 року №37/1 за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї зареєстрованих за даною адресою входять: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .(а.с.22)

Реєстрація місця проживання відповідачів за вищевказаною адресою також стверджується довідками про реєстрацію місця їх проживання, наданою на відповідні запити суду.

Згідно п. 1.7.4. договору іпотеки, іпотекодавець, без попереднього письмового погодження іпотекодержателя, не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмету іпотеки.

Відповідно до п.5.7 договору іпотеки будь-які повідомлення та документи, які надаються іпотеко держателем іпотекодавцю згідно умов цього договору, викладаються в письмовій формі, та надсилаються рекомендованим листом за місцем проживання іпотекодавця, вказаним у статті 6 цього договору, або надаються іпотекодавцю особисто.

Позивач безпосередньо повідомив відповідача ОСОБА_1 своїми листами за вих. № КНО-44.4.2/1260 від 12.09.2018 року та вих. № КНО-44.4.2/1261 від 12.09.2018 року про звільнення предмету іпотеки, один з яких був отриманий ОСОБА_1 02.10.2018 року, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення, що стверджується копією відповідних листів разом із описами поштових вкладень та рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до п.4.5. договору іпотеки ОСОБА_1 мав це зробити протягом 14 днів.

Крім цього, позивач направив листи за вих. № КНО-44.2.5/299 від 05.03.2019 року до кожного з відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі отримали листи 11.03.2019 року, що підтверджується відмітками в рекомендованих повідомленнях про вручення, що стверджується матеріалами справи, а саме копіями відповідних листів разом із описами поштових вкладень та рекомендованими повідомленням про вручення. Крім того позивачем було відправлено листа до ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , який був повернутий в зв`язку із закінченням строку зберігання, що стверджується копією такого з відміткою про повернення в матеріалах справи. Від так, позивачем вжито належні заходи повідомлення відповідачів.(а.с.23-37)

Разом з тим, у встановлений строк відповідачі не виконали вимоги і надалі продовжують проживати у квартирі, що належить позивачу. Встановлено, що жодної відповіді на надіслані відповідачам листи позивач так і не отримав.

З урахуванням встановленого, колегія суддів вважає вірним висновок суду щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення із врахуванням наступного.

Згідно з п. 3.2.7 договору іпотеки після прийняття позивачем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідач зобов`язаний на письмову вимогу позивача добровільно звільнити приміщення та максимально сприяти звільненню предмета іпотеки всіма іншими особами.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України «власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном».

Позивач звернувся в суд із позовом не як іпотекодержатель, а саме як власник за захистом своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Постановою Верховного Суду України у справі №595/1271/16-ц від 15.08.2018 року визначено: «Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї».

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з ч.3 ст.109 Житлового кодексу УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що входить до складу предмету іпотеки.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таку ж саму правову позицію висловив ВСУ від 16 листопада 2016 р. № 6-709цс16.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України "Про іпотеку").

В даному випадку, як вбачається із матеріалів справи, саме за наслідками прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірний будинок за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулось примусове стягнення зазначеного майна в позасудовому порядку.

Враховуючи те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 101,8 кв.м, житловою 63,1 кв.м, а також земельна ділянка кадастровий № :01:010:0031, площею 0,2045 га., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована за адресою: Львівська область, Жовківський район, село Гряда, який є іпотечним майном та про виселення відповідачів з якого просив позивач, був придбаний за рахунок коштів, наданих АТ "ПУМБ" ОСОБА_1 на підставі укладеного між ними кредитного договору від 09.11.2007р. №5839836, тому з урахуванням положень статті 109 ЖК УРСР, колегія суддів вважає, що вимога банку, як власника про виселення відповідачів є обґрунтованою.

Разом з тим, у підпункті 1 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 рою № 1304-УІІ передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-345цс15 зроблено висновок, що "установлений Законом України "Про мораторій на стягнень майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню.

Оскільки, на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то положення цього Закону поширюються й на рішення суду про виселення осіб з цього предмета іпотеки.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року слід змінити, доповнивши резолютивну частину рішення реченням такого змісту: Рішення суду в частині виселення з цього предмету іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Статтею 141 встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

За подачу позову Банком сплачено 21131грн (а.с.5), однак судом не зазначено в який спосіб та із кого із відповідачів слід стягнути судовий збір. Відтак, рішення суді в цій частині теж підлягає зміні із зазначенням про стягнення такого в рівних частках із відповідачів, які досягли повноліття.

Оскільки, судом апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а останнім за подачу апеляційної скарги було сплачено 2881,50 грн., то вказана сума підлягає стягненню з позивача в його користь.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Посікіри Р.Р. задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 вересня 2019 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення реченням такого змісту: Рішення суду в частині виселення з цього предмету іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Рішення суду в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд.4, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 21131 грн..

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний банк" на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2881,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.02.2020 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Н.П.Крайник

Н.О.Шеремета