ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року

м.Суми

Справа №581/450/20

Номер провадження 22-ц/816/2187/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 02 вересня 2020 року в складі судді Бутенка Д.В., ухваленого у смт Липова Долина, повний текст якого складений 02 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 02 листопада 2015 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом. Оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні розміру кредитного ліміту та нарахуванні процентів за користування кредитними коштами банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 20 квітня 2020 року утворився борг на загальну суму 19126,34 грн, з яких: 12392,38 грн заборгованість за тілом кредиту, 5346,99 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина) та 886,97 грн штрафу (процентна складова), який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 02 вересня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 листопада 2015 року у сумі 12392 грн 38 коп. та 1366 грн 30 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Вказане заочне рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та штрафів позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне встановлення обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду в зазначеній частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення процентів та штрафів, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

При цьому, позивач зазначив, що відповідач своїм підписом у заяві підтвердив згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. До того ж, заявник апеляційної скарги вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для стягнення відсотків по кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є оплатним, тобто за користування кредитними коштами передбачено сплату процентів. В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми простроченого тіла кредиту у розмірі 12392 грн 38 коп. не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2015 року ОСОБА_1 підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 17).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомився та згоден з його умовами. Умови та Правила надання банківських послуг розміщенні на офіційному сайті Приватбанку: www.privatbank.ua.

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (а.с. 18, 19 - 65).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором від 02 листопада 2015 року станом на 20 квітня 2020 року становить 19126,34 грн, з яких: 12392,38 грн заборгованість за тілом кредиту, 5346,99 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина) та 886,97 грн штрафу (процентна складова) (а.с. 6 - 11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафів, суд першої інстанції, установивши обставини того, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки за користування кредитом та про порушення зобов`язання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зазначеній частині. При цьому, суд першої інстанції вказав, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті www.privatbank.ua, які надані позивачем до суду, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 листопада 2015 року шляхом підписання заяви-анкети, оскільки матеріали справи не містять підтверджень того, що саме вказані Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд вирішив справу відповідно до вимог статей 207, 626, 628, 638, 526, 549, 551, 1050, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України.

Зокрема, установивши обставини того, що у заяві позичальника від 02 листопада 2015 року процентна ставка не зазначена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк, як на підставу для задоволення вказаних позовних вимог, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, отримуючи 02 листопада 2015 року кредитну картку «Універсальна», а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами і відповідальності позичальника за порушення виконання зобов`язань та саме у зазначених в цих документах розмірах і порядку нарахування, що додані банком до позовної заяви.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (видачі відповідачу кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» 02 листопада 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17 червня 2020), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг за кредитною карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та про відповідальність за порушення виконання зобов`язань, тому надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку із зазначеним доводи апеляційної скарги про погодження відповідача із запропонованими банком Умовами і Тарифами в частині щодо розміру процентної ставки за користування кредитом та штрафів не заслуговують на увагу, так як не ґрунтуються на законі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відмовивши у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зауважує наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, установивши обставини того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які є в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 листопада 2015 року шляхом підписання заяви-анкети, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення процентів та штрафів також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування чи зміни рішення суду в зазначеній частині.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення в оскарженій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 02 вересня 2020 року в оскарженій частині у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина