Справа № 323/3290/19
Провадження № 2/323/110/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2020 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючої судді -Гуцал О.П.,
при секретарі -Закладній А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Оріхівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним заповіт, складений 08.10.2014 року від імені ОСОБА_4 . Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 26.01.2006 року після померлої ОСОБА_4 . Однак від нотаріуса позивач дізнався про існування заповіту від 08.10.2014 року, складеного на користь відповідачів. Позивач вказує, що з 2012 року по 2014 рік ОСОБА_4 перенесла тяжку хворобу та знаходилася на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, внаслідок чого не могла усвідомлювати значення своїх дій при складанні спірного заповіту.

Ухвалою суду від 21.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Також зазначив, що позовні вимоги підтверджуються висновком посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 , згідно до якого ОСОБА_4 при складенні спірного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій.

Відповідачі та їх представник заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідачі є двоюрідними онуками ОСОБА_4 , а позивач зовсім стороння людина для померлої ОСОБА_4 , тому є очевидним, що заповіт вона складала на своїх родичів. ОСОБА_4 на час складання заповіту була повністю дієздатна та розуміла значення своїх дій. Посилання позивача на безпорадний стан ОСОБА_4 , перенесення нею тяжкої хвороби, наслідком якої став обмежений психічний стан, є безпідставними. Крім цього, медична картка № 347, яка бралася до уваги при проведенні експертизи, має ознаки підроблення, так як аналізи записані на аркуші, який зі зворотного боку має дату «2018 рік», тобто коли ОСОБА_4 вже була померлою. Також відповідачі просили стягнути з позивача понесені ними судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24000,00 грн.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 5,74 га, розташованої на території Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

13.08.2002 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений секретарем Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, яким заповіла все своє майно ОСОБА_5 (т.1, а.с.59).

ОСОБА_5 доводилася племінницею ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6 ) ОСОБА_7 , свідоцтвом про народження ОСОБА_8 , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_8 , свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_6 , свідоцтвом про народження ОСОБА_9 , свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_9 (т.1, а.с.46-52).

Відповідачі є доньками ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу (т.1, а.с.53-55).

26.01.2006 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений Студенцовим О.В., нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори, яким заповіла земельну ділянку площею 5,74 га, розташовану на території Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, ОСОБА_1 (т.1, а.с.9).

Крім цього, 26.01.2006 року ОСОБА_4 склала довіреність на ім`я ОСОБА_1 з правом здати в оренду, обміняти або продати вказану земельну ділянку (т.1, а.с.10).

08.10.2014 року ОСОБА_4 склала довіреність, посвідчену Демидьонок О.М., приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу, якою уповноважила ОСОБА_5 представляти та захищати її інтереси з приводу укладення договору оренди земельної ділянки площею 4,7199 га (т.1, а.с.56).

Також 08.10.2014 року ОСОБА_4 склала заповіт посвідчений секретарем Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, яким заповіла все своє майно в рівних долях ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.91).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (т.1, а.с.4).

Як видно із матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач та відповідачі.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є соціальним працівником та обслуговує лише тих, хто не перебуває на обліку у психіатра. Протягом 15 років свідок надавала допомогу ОСОБА_4 , в якої боліли ноги, двічі на тиждень навідувалася до неї. В 2016 році ОСОБА_4 дізналася про хворобу племінниці, стала з цього приводу дуже переживати, схудла. Племінниця возила її до лікарні, були проблеми із судинами. Протягом останнього року життя ОСОБА_4 стала більше забувати, ховала продукти, просила взяти на зберігання документи, хоча свідка впізнавала. Свідок допомагала їй прибирати, купувала продукти. До 2017 року ОСОБА_4 готувала їжу сама. До самої смерті вона сама насипала собі їжу та проживала також одна. Про ОСОБА_1 вона ніколи від ОСОБА_4 не чула.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що знала ОСОБА_4 з 2012 року, займалася її соціальним супроводом. Останні 2 роки життя ОСОБА_4 , вона відвідувала її постійно, три рази на день. До цього навідувалася до неї 2-3 рази на місяць. Вона впізнавала свідка, могла виконувати деяку роботу по господарству, до останнього їла сама, дивилася телевізор, коментувала телепередачі. Бувало, що вона плакала, казала, що хоче до мами, що хтось стукає у вікна. Також вона пам`ятала дату свого народження і дівоче прізвище. До 2017 року вона сама вправлялася по господарству , але в неї були проблеми із ногами.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він є професором кафедри психіатрії. В 2017 році до нього на прийом приводили ОСОБА_4 , ним було поставлено діагноз судинна деменція, про що видав висновок. У ОСОБА_4 були такі симптоми зниження пам`яті, дезорієнтація, підвищений артеріальний тиск, пам`ятала лише персональні дані. Вказані симптоми з`явилися за 3-4 місяці до прийому. На момент огляду ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій. Теоретично така хвороба зазвичай розвивається біля 2-3 років.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що він є завідувачем Преображенської амбулаторії, лікарем загальної практики, сімейним лікарем. Вперше в червні 2017 року внучка привела до нього ОСОБА_4 , яка була дезорієнтована, не орієнтувалася в просторі, виказувала скарги головний біль, запаморочення, загальна слабкість, зниження інтелекту. Було поставлено діагноз хронічна церебросудинна недостатність. Також ставився діагноз дисциркуляторна енцефалопатія. Такого діагнозу на той час не існувало у міжнародному класифікаторі, але продовжували користуватися цим діагнозом. Проводилося паліативне лікування, але стан погіршився. Двічі було здійснено виїзди за місцем проживання ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що до нього звернулася ОСОБА_4 та попросила купити у неї пай. Вона сказала, що один пай вона заповіла племінниці, а другий має намір продати. Вони домовилися про продаж земельної ділянки та він дав ОСОБА_4 грошові кошти, на які на той час можна було купити двокімнатну квартиру, оформили заповіт та довіреність. В 2012 році ОСОБА_4 просила його відвезти її до сільської ради, і коли він до неї приїхав, то вона його не впізнала, також тоді скаржилася на здоров`я. В 2014 році йому потрібна була копія паспорта ОСОБА_4 , та приїхавши до ОСОБА_16 , остання не впізнала його і нічого не пам`ятала про продаж земельної ділянки. Після цього ОСОБА_4 вже йому не дзвонила.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є племінницею ОСОБА_4 та матір`ю відповідачів. В 2014 році тітка сказала їй, що хоче скласти заповіт на її доньок, наполягала на цьому. Кожні два тижні вона навідувала тітку, вони тісно спілкувалися. У тітки було хворе серце. В день складання заповіту тітка склала довіреність на її ім`я. Тітка завжди викликала лікаря з Преображенської амбулаторії, до Оріхівської лікарні ніколи вона не зверталася. З 2011 року по 2016 рік вона дуже часто спілкувалася із тіткою, вона завжди називала її по імені, ніколи не забувала. Тітка в цей час постійно виконувала всю домашню роботу. В 2016 році тітка дізналася про хворобу свідка та почала дуже переживати з цього приводу. Про позивача вона ніколи не згадувала. З кінця 2016 року у тітки з`явилася заторможеність, вона схудла, була задумлива. Вона відвезла тітку до професора ОСОБА_13 , який поставив їй діагноз та призначив лікування.

За висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 03.06.2020 року № 209, проведеної КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради, в момент складання заповіту 08.10.2014 року ОСОБА_4 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді легкого когнітивного розладу. В момент складання заповіту 08.10.2014 року ступінь вираженсоті психічних порушень була така, що істотно впливала (обмежувала) на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суд не бере до уваги рецензію на висновок експерта, складену ОСОБА_17 , психіатром, лікарем судово-психіатричним експертом, доктором медичних наук, професором, на адвокатський запит адвоката Молоткової В.В., з наступних підстав.

Згідно до п.1, п.2 розділу І Порядку проведення рецензування висновків судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №335/5 від 03.02.2020 року, цей Порядок визначає процедуру проведення та оформлення результатів рецензування висновків судових експертів науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - НДУСЕ), судових експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, а також проєктів висновків фахівців, які мають намір отримати кваліфікацію судового експерта. Метою рецензування висновків судових експертів є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків. Рецензування не проводиться з метою спростування чи підтвердження висновків.

Пунктом 1 розділу ІІ вказаного Порядку визначено, що рецензування висновків проводять співробітники НДУСЕ (науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України), які мають кваліфікацію судового експерта з тієї експертної спеціальності, за якою складено поданий на рецензування висновок, та не менше ніж трирічний стаж експертної роботи.

Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_17 є співробітником ОСОБА_18 .

Крім цього, чинним ЦПК України не допускається спростування висновку судової експертизи як доказу шляхом достатності його рецензування, позаяк законодавцем визначено для цього інші процесуальні механізми, зокрема, шляхом призначення судом додаткової або повторної експертиз.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не має право брати до уваги вказану рецензію як доказ, оскільки вона отримана з порушенням встановленого законом порядку, та є недопустимим доказом.

Посилання представника відповідачів на сумнівність походження медичної картки ОСОБА_4 №347 суд не бере до уваги, оскільки вказане не підтверджено жодними доказами та вказана картка надана медичним закладом на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Згідно до вимог ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання заповіту недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України). Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Стаття 1233 ЦК України визначає заповіт як особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємці за законом спадкують тільки у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини (частина друга статті 1223 ЦК України). Таким чином, чинне спадкове законодавство України ґрунтується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця над положеннями закону.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 03.06.2020 року № 209 не містить даних про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент складання нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

Саме по собі посилання на наявні у момент посвідчення заповіту порушення у ОСОБА_4 психічної діяльності, які істотно впливали на здатність усвідомлення значення своїх дій і керування ними не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Аналогічних висновків притримується і Верховний Суд у своїх постановах від 20.03.2019 року у справі № 760/11468/14-ц, від 13.12.2018 року у справі № 552/6135/16-ц.

Згідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зв`язку із зазначеним в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 140 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У відповідності до вимог ч. 8 ст. 140 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі користувалися правовою допомогою адвоката Молоткової В.В., витрати на яку просили стягнути з позивача. До справи було надано докази понесених судових витрат.

З Договорів про надання правової допомоги б/н від 12.09.2019 року, акту виконаних робіт від 06.11.2020 року та копій квитанцій до прибуткового касового ордера вбачається, що відповідачі здійснили витрати на правову допомогу у розмірі 24000,00 гривень.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відтак, беручи до уваги наведене вище, а також враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються вивчення позовної заяви, підготовки відзиву та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для відповідачів, суд приходить до висновку, що понесені судові витрати відповідачів на оплату правничої допомоги підлягають стягненню з позивача на користь відповідачів.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Оріхівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12.11.2020 року.

Суддя О.П. Гуцал