г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3929/19
Номер провадження 2/213/285/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Нестеренка О.М.

секретар судового засідання - Шрам В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - адвокат Гузєв І.Г. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 104 325 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з «ІнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК», працював водієм автотранспортного цеху, і під час роботи 18 лютого 1980 року о 21.30 год., внаслідок нещасного випадку, що стався з вини відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «тяжкої травми тазу». Нещасний випадок на виробництві стався під час виконання Позивачем своїх трудових обов`язків, коли автомобіль ІЖ-275, номерний знак НОМЕР_3 , за кермом якого був позивач, на автодорозі № 19 в районі автозаправної станції, зіткнувся з автомобілем ГАЗ-51, днз 07-22 ДНК, що належить Криворізькому МБУ, який останній раптово з`їхав на полосу зустрічного руху. Внаслідок ДТП Позивач отримав вищезазначені тілесні ушкодження.

Нещасний випадок було зафіксовано Актом форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом».

У 2011 році позивач отримав від підприємства направлення на первинний медичний огляд МСЕК для встановлення втрати професійної працездатності в зв`язку з нещасним випадком, зафіксованим Актом ф. Н-1 від 19.02.1980, і 30.03.2011 йому було первинно визначено ступень втрати професійної працездатності - 25 % внаслідок трудового каліцтва.

Висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український державний НДІ медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» від 20.06.2012 № 3332, було підтверджено діагноз: Наслідки виробничої травми від 18.02.1980 у вигляді зрослого перелому лівої

вертлюжної западини, лівостороннього коксартроза III ст., НФС І ст., лівостороннього гонартроза І ст. НФС 0-1 ст. Остеохондроз попереково-крижового відділу хребта. Радикулопатія L5-S1, НФП І-ІІ ст. Легкий поріз лівої стопи.

04.04.2012 при повторному огляді МСЕК 25 % втрати професійної працездатності було підтверджено. В наступному, 16.03.2016 висновком МСЕК було визначено позивачу ступень втрати професійної працездатності - 25 % внаслідок трудового каліцтва і встановлено третю групу інвалідності, що підтверджено при огляді 14.03.2017, а висновком МСЕК від 28.03.2018 - з 01.04.2018 року 25 % втрати профпрацездатності і третя група інвалідності встановлені позивачу безстроково.

Зазначив, що з вини Відповідача Позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває больові відчуття, змушений проходити тривалий час медичні обстеження, лікувальні та відновлювальні процедури. Тривалий процес лікування тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє Позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Наразі він пересувається за допомогою тростини, кульгає, та крім фізичних страждань постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах Позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині, що викликає стрес, депресію і призводить до моральних страждань.

Вважає, що внаслідок каліцтва, заподіяного джерелом підвищеної небезпеки, що належить Відповідачу, і обумовленого неналежним виконанням Відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, Позивачу спричинена моральна шкода, яку має відшкодувати Відповідач.

Розмір моральної шкоди розраховано, виходячи із 25 мінімальних заробітних плат, розмір якої встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 4173 грн., а 25 її розмірі дорівнює сумі 104 325,00 грн (4173,00 грн. х 25). Вважає, що така сума буде еквівалентною завданим позивачу моральним стражданням і достатнім для їх відшкодування, та буде відповідати принципу розумності, виваженості і справедливості.

Ухвалою від 07.10.2019 відкрито провадження у справі, проведення розгляду справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16 січня 2020 року справу прийнято в провадження суддею Нестеренком О.М.

Після отримання позову Відповідач одночасно з клопотанням про поновлення строку, подав відзив, в якому проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, Комісією з розслідування нещасного випадку, який стався з Позивачем, було встановлено, що причиною нещасного випадку є порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля ГАЗ -51 ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тобто у тому, що стався нещасний випадок, є вина працівника іншого підприємства, яка підтверджена матеріалами розслідування, а оскільки вина ІнГЗК в отриманні травми позивачем відсутня, і як наслідок відсутня і вина підприємства в отриманні останнім моральних страждань.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем не доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки Акт за ф.Н-1 і довідки МСЕК не є підтвердженням моральних страждань. Позивачем не доведено наявність моральної шкоди, оскільки ці документи крім ступнею втрати професійної працездатності та потреби у медичному лікуванні, не містять посилання на депресивний стан чи інші негативні прояви психологічного стану, моральних наслідків, яких зазнав позивач в результаті професійного захворювання.

На думку відповідача 25% втрати професійної працездатності Позивача - це 25% зниження здатності виконувати ним трудові обов`язки за професією, за якою він працював в останні роки. Вважає, що позивач втратив певний процент професійної працездатності, що ніяк не є доказом втрати здатності вести звичний спосіб життя.

При цьому відповідач просив суд взяти до уваги, що наявність Акту, довідок МСЕК дають позивачу право на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат, які здійснює відділення виконавчої дирекції ФССНВ.

Крім того, Відповідач вважає необґрунтованими вимоги Позивача щодо суми заявленої ним моральної шкоди, яка, на його думку абсолютно не відповідає вимогам розумності та справедливості. Зазначає, що позовна заява не містить даних щодо характеру, обсягу, суті моральних страждань позивача, який не навів інформації щодо наявності вимушених змін у його життєвих стосунках, що є необхідною умовою для розгляду такої категорії справ відповідно до вимог п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4. У задоволенні позову просить відмовити.

Належним чином повідомлені сторони в судове засіданні не з`явились, від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 17.12.1979 по 29.12.1980 водієм всіх типів автомобілів, що підтверджується записом в його трудовій книжці /а.с.30/. 18.02.19870 о 21.30 год., знаходячись на роботі, за кермом автомобіля ІЖ-275, номерний знак НОМЕР_3 , отримав тілесні ушкодження - тяжку травму таза - внаслідок ДТП - зіткнення з автомобілем ГАЗ-51, днз 07-22 ДНК, що належить Криворізькому МБУ, який під керуванням водія ОСОБА_2 раптово з`їхав на полосу зустрічного руху.

Ця обставина підтверджена Актом форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом», згідно з яким причиною нещасного випадку є порушення ПДР водієм автомобіля ГАЗ-51 ОСОБА_2 , що виразилося в керування ним транспортним засобом у нетверезому стані /а.с.15-16/.

Наданими Позивачем виписками з Актів оглялу МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності підтверджено встановлення позивачу 30.03.2011 втрати професійної працездатності 25 % первинно, у зв`язку з трудовим каліцтвом, надалі - 04.04.2012 - повторно - 25 % втрати працездатності, а 16.03.2016 крім 25 % втрати професійної працездатності встановлено третю групу інвалідності, яку 28.03.2018 встановлено безстроково /а.с.9-14/.

Постановами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 02.08.2011 ОСОБА_1 призначено виплату одноразової допомоги в разі стійкої втрати профпрацездатності в сумі 47929,75 грн. та щомісячних виплат, як компенсацію частини втраченого заробітку в розмірі 479,30 грн. /а.с.19-20/.

З виписок із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що позивач з 18.02.1980 по 15.05.1980 знаходився на стаціонарному лікуванні в травматичному відділенні, був прооперований, потім лікувався неодноразово з приводу посттравматичного синдрому, як наслідку виробничої травми /а.с.21-28/.

Вивчивши докази, суд вважає доведеним, що позивач отримав травму при виконанні роботи на підприємстві відповідача, частково втратив працездатність і отримав інвалідність з вини підприємства, у зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду.

Судом також встановлений причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків - стійкої втрати професійної працездатності - 25 відсотків та встановленням третьої групи інвалідності.

Доводи представника Відповідача щодо відсутності підстав відшкодування Позивачу моральної шкоди спростовується наданими Позивачем доказами: Актом про нещасний випадок на виробництві, в якому хоч і міститься висновок про наявність вини в ДТП водія автотранспортного засобу іншого підприємства, але, водночас, цей Акт свідчать про те, що нещасний випадок з позивачем відбувся під час виконання ним трудових обов`язків та дією джерела підвищеної небезпеки, власником якого був Відповідач, висновками МСЕК про результати визначення ступеня витрати професійної працездатності у відсотках та отримання інвалідності, медичними документами.

При цьому суд керується положеннями ст.1187 ЦК України, відповідно до якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ст.153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008р. від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд вважає, що позивачем доведено, що нещасним випадком та отриманням каліцтва внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, позивачеві заподіяні фізичні, і як наслідок, моральні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу життя, спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Фізичні страждання та переживання через постійні болі, прийом ліків, перебування у лікарнях, наступні проходження медичних обстежень, змусили позивача терпіти моральні страждання. Через біль у травмованому хребті, нозі, він не має можливості вести активне життя, в результаті відчуває постійний дискомфорт, хвилювання.

При цьому суд керується практикою Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так, рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).

Згідно з положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

За приписами ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини 5 цієї статті, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, його молодий вік під час отримання травми, втрату професійної працездатності, вину підприємства, якому належить джерело підвищеної небезпеки, в заподіянні шкоди, вимушених змін в життєвих стосунках позивача.

Також суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п.5 цієї постанови визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також підлягає з`ясуванню чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода.

Згідно з п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд критично ставиться до заперечень Відповідача в тій частині, що в отриманні травми Позивачем наявна вина водія іншого підприємства, оскільки наданими Позивачем доказами підтверджено, що він отримав саме виробничу травму, а належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими, має створювати роботодавець, як власник джерела підвищеної небезпеки, і позивач, як працівник, має право розраховувати на безпечні умови праці.

При цьому суд керується положеннями ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155, згідно з якою від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обгрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку, а також загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, суд вважає, що наданими стороною позивача доказами підтверджується причинний зв`язок між працею позивача в ПрАТ «ІнГЗК» та отриманним ним каліцтвом і, як наслідок - втратою працездатності.

При цьому суд враховує, що Відповідач доказів відсутності його вини у заподіянні позивачу моральної шкоди не надав.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує вищезазначені обставини, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність і довготривалість наслідків, що наступили, і, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає співмірною моральним стражданням позивача суму моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Водночас визначений судом розмір моральної шкоди, на думку суду, не є обтяжливим для такого великого промислового підприємства як ПрАТ «ІнГЗК».

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судовий збір на користь держави, від сплати яких згідно з законом позивач звільнений.

Керуючись ст.ст.3,43,46 Конституції України, ст.13 Закону України «Про охорону праці», Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20-рп/2008, ст.ст.153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 81, 141, 228-229, 265, 274, 277, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", , судовий збір на користь держави у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано, або якщо апеляційну скаргу подано, то після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Інформація щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", , 50064, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47.

Повний текст рішення складено 13.02.2020.

Суддя О.М. Нестеренко