Постанова

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 520/7566/15-ц

провадження № 61-47573св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року у складі судді Пучкової І. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня

2018 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 12 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладений договір кредиту № 674-ф03.9/75, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 250 000,00 грн, із графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1 договору кредиту, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 11 жовтня 2017 року, зі сплатою 15,0 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту 12 жовтня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 07-15/1353, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та випадках, передбачених договором кредиту.

Свої зобов`язання, визначені пунктом 3.1 договору кредиту, банком виконано належним чином та у повному обсязі.

12 грудня 2008 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору кредиту, у якій домовилися про встановлення процентної ставки за користування кредитом на рівні 22,0 % річних.

Неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за договором кредиту призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 21 травня 2015 року становить 809 914,52 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Укрсоцбанк» остаточно просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором кредиту від 12 жовтня 2007 року № 674-ф03.9/75 у розмірі 827 208,43 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 224 243,69 грн, заборгованість за процентами - 312 512,28 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 42 063,01 грн, пеня за несвоєчасне повернення процентів - 94 086,48 грн, інфляційні втрати за кредитом - 46 046,06 грн, інфляційні втрати за процентами - 108 256,90 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року позов

ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 12 жовтня

2007 року № 674-ф03.9/75 у загальній сумі 809 914,52 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 235 243,69 грн, заборгованості за відсотками за кредитним договором - 302 645, 24 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 32 239, 87 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків - 78 281,07 грн, інфляційних виплат за кредитом - 47 098,62 грн, інфляційних виплат за відсотками -

114 406,04 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що вимоги є доведеними та обґрунтованими, оскільки позичальник неналежним чином виконує умови договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року скасовано в частині стягнення заборгованості та судового збору з ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з позичальника заборгованості за кредитом, проте не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителя, оскільки порука є такою, що припинилася у зв`язку із збільшенням розміру процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси

від 12 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області

від 30 жовтня 2018 року у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в якій просив ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 4.5 договору кредиту та частин 3, 4 статті 267 ЦК України строк позовної давності за кредитом сплив

18 лютого 2012 року, але у зв`язку з тим, що суд першої інстанції незаконно позбавив відповідача реалізувати свої права бути присутнім у судовому засіданні, надавати клопотання, заперечення та прийняв незаконне рішення, відповідне клопотання про застосування позовної давності подано до апеляційного суду. Крім того, останній платіж за договором кредиту ОСОБА_1 сплачено 19 лютого 2009 року, тому відповідно до пункту 4.5 договору кредиту строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 19 квітня 2009 року.

У лютому 2019 року АТ «Укрсоцбанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

12 жовтня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладений договір кредиту за № 674-ф03.9/75, за яким кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 250 000,00 грн, зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення 11 жовтня 2017 року.

Відповідно до пункту 4.5 вказаного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з пунктом 7.4 договору кредиту, у разі настання обставин, визначених пунктами 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору, строк користування вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором,

12 жовтня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 07-15/1353, за яким поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за договором кредиту

від 12 жовтня 2007 року № 674-ф03.9/7.

12 грудня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту від 12 жовтня 2007 року № 674-ф03.9/75, за умовами якої сторони погодились встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 22 % річних.

Банк виконав свої зобов`язання щодо надання позичальнику кредитних коштів, проте ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту в обумовлені договором кредиту строки не виконав, внаслідок чого станом на 21 травня 2015 року виникла заборгованість у загальній сумі 809 914,52 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 235 243,69 грн; заборгованості за відсотками за кредитним договором - 302 645,24 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 32 239,87 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 78 281,07 грн; інфляційних виплат за кредитом - 47 098,62 грн; інфляційних виплат за відсотками - 114 406,04 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що вимоги є доведеними та обґрунтованими, оскільки позичальник неналежним чином виконує умови договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника та поручителя.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з позичальника заборгованості за кредитом, проте не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителя, оскільки порука є припиненою у зв`язку із збільшенням розміру процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Верховний Суд не погоджується із зазначеними висновками судів з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599

ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення заборгованості з боржника у заявленому у позові розмірі, оскільки умовами кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених договором, більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та неустойку.

Оскільки позичальник почав порушувати зобов`язання за договором із 13 лютого

2009 року, тому відповідно до пункту 4.5 договору на 61 день порушення (13 травня 2009 року), строк кредитування сплинув, а позичальник зобов`язаний повернути у цей день кредит достроково у повному розмірі.

Таким чином, зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти та пеню на підставі кредитного договору. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена, отже, такі вимоги є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до пункту 4.5 договору кредиту та частин 3, 4 статті 267 ЦК України строк позовної давності за кредитом сплив

18 лютого 2012 року заслуговують на увагу, проте позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно позбавив відповідача можливості реалізувати свої права та бути присутнім у судовому засіданні, відповідно у суді першої інстанції подати заяву про застосування позовної давності, Верховний Суд оцінює критично з огляду на таке.

За матеріалами справи, відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи у суді першої інстанції, крім того, ОСОБА_2 неодноразово подавала заяви про перенесення судових засідань, зокрема 30 червня, 28 липня, 17 грудня

2015 року, 09 лютого, 04 березня 2016 року, та особисто, та як представник

ОСОБА_1 , приймала участь у судових засіданнях, а отже, протягом майже одного року відповідачі не були позбавлені можливості подати до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не застосував позовну давність за заявою, поданою на стадії апеляційного перегляду справи.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за відсотками та пенею, а також інфляційних втрат, із ухваленням нового рішення у цій частині про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року

№ 674-ф03.9/75, у такому розмірі: заборгованість за відсотками - 65 375,30 грн, (не сплачені станом на 13 травня 2009 року), інфляційні втрати - 136 700,18 грн (виходячи із розміру заборгованості на час настання строку повернення кредиту). Вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню.

У частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, рішення судів відповідають вимогам закону, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,то в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з

ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає відшкодуванню судовий збір за подання позову у сумі 941,45 грн; а з ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі

3 542,19 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року в частині вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту від 12 жовтня 2007 року

№ 674-ф03.9/75 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі

224 243,69 грн, заборгованість за процентами - 65 375,30 грн, інфляційні втрати - 136 700,18 грн, а всього 426 319,17 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користьОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 600,74 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко