№201/2308/17
провадження 2/201/190/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 і Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 лютого 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним з моменту укладення, позовні вимоги не змінювалися, але неодноразово доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що між позивачем і ПАТ КБ «ПриватБанк» 22 січня 2007 року було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти на купівлю квартири і на сплати страхових внесків з кінцевим терміном погашення до 22 січня 2027 року; в забезпечення зобов`язання цього ж 22 січня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, а також з ПрАТ СК «Інгосстрах» - договір особистого страхування. Банк при укладенні вказаних договорів повинен був надати позивачу як споживачу всю необхідну для укладання угод інформацію, чого зроблено не було, працівники банку фактично ввели її в оману і вказали в договорі не вигідну для позивача інформацію про винагороду, штрафи, не обов`язковість страхування, односторонню можливість зміни умов договору банком та інш.. Позивач з такою позицією банку був не згоден, звернувся з заявою до банку про роз`яснення вказаного, але нічого зроблено не було банком. Навпаки, банк вважає, що в неї існує заборгованість, яку необхідно пагасити.

На письмову вимогу до банку про невідповідність вказаного отримав відповідь з відмовою.

Позивач звернувся до банку з питанням захисту своїх прав та відновлення становища без порушення його прав та отримав відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, тому позивач звернувся до суду з позовом і просив визнати вказаний кредитний договір недійсним з моменту укладання, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав, вважають, при укладанні вказаних позивачем договорів порушень не допущено, позивач все сам вивчав і особисто підписав свою згоду з умовами договорів, зауважень при укладенні договорів не було. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені і безпідставні, просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду проти задоволення позову не заперечувала, визнала позов і вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідоми; в зверненні до суду проти задоволення позову заперечувала і вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 22 січня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», укладено кредитний договір № DNI0GК00000067, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок у розмірі 20 000 доларів США на купівлю квартири, а також 4000 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0.84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1.50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. даного договору. Строк погашення кредиту встановлено до 22 січня 2027 року.

Кредит був наданий для поліпшення житлових умов сім`ї позивача, а саме купівлі нерухомого майна - квартири, в яку вони разом з дочкою - ОСОБА_2 (третя особа) вселилися, а також спільно сплачували кошти на погашення заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язання 22 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 253. Предметом договору іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , 2012 року народження.

Крім цього, 22 січня 2007 року між позивачкою та Закритим Акціонерним Товариством «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» було укладено договір особистого страхування № DNI0LК00030155, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 січня 2007 року № DNI0GК00000067.

Позивач вважає, що банк при укладенні вказаних договорів повинен був надати позивачу як споживачу всю необхідну для укладання угод інформацію, чого зроблено не було, працівники банку фактично ввели її в оману і вказали в договорі не вигідну для позивача інформацію про винагороду, штрафи, не обов`язковість страхування, односторонню можливість зміни умов договору банком та інш.. Позивач з такою позицією банку був не згоден, звернувся з заявою до банку про роз`яснення вказаного, але нічого зроблено не було банком. Навпаки, банк вважає, що в неї існує заборгованість, яку необхідно пагасити. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку, умови договору про встановлення винагороди та інш. за користуванням кредитом, що навіть перевищує суму наданого кредиту, є такою, що суперечить нормам діючого законодавства та є несправедливою щодо споживача відповідно до статті 18 Закону З країни «Про захист прав споживачів», а отже, є недійсною з моменту укладення.

Позивач звернувся до банку з питанням захисту своїх прав та відновлення становища без порушення його прав та отримав відповідь з відмовою. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі га на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідає його внутрішній волі. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на

підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач безпідставно дійшов висновку, що укладання спірних договорів і додаткових договорів і умов та інш. було проведено з порушеннями, не відповідає загальним вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 22 січня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № DNI0GК00000067, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок у розмірі 20 000 доларів США на купівлю квартири, а також 4000 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0.84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1.50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. даного договору. Строк погашення кредиту встановлено до 22 січня 2027 року. Вказані кошти позивачем отримані і використані.

Кредит був наданий для поліпшення житлових умов сім`ї позивача, а саме купівлі нерухомого майна - квартири, в яку вони разом з дочкою - ОСОБА_2 (третя особа) вселилися і мешкають.

В забезпечення виконання зобов`язання 22 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 253. Предметом договору іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , 2012 року народження.

Крім цього, 22 січня 2007 року між позивачкою та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» було укладено договір особистого страхування № DNI0LК00030155, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 січня 2007 року № DNI0GК00000067.

Підписанням договорів і додаткових угод, анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач погодився виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк».

Предметом позову є визнання кредитного договору № № DNI0GК00000067 від 22 січня 2007 року, укладених між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , недійсним в цілому. Так, згідно цього договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит на придбання квартири та ін., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, а також сплатити винагороду за користування кредитом. Без вказаної винагороди банк би не укладав вказаного договору з позивачем.

Укладання зазначеного договору позивачем підтверджується в позовній заяві.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити висотки.

Позивач зобов`язання за даними договорами виконав у повному обсязі, в свою чергу відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, що має відображення у розрахунках заборгованості (надані позивачем до позовної заяви). Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Щодо спростування доводів позивача про недотримання під час укладання договору банком вимог законодавства. Спірними, на думку позивача, пунктами кредитного договору сторони погодили сплату на користь відповідача суми коштів, визначеної згідно встановленої формули, за обставин, в тому числі, зміни офіційного курсу гривні до долару США. З даних формул, домовленості вбачається, що винагорода обчислюється в залежності від зміни офіційного курсу гривні до долару США на дату нарахування винагороди.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України», офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.

Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10 серпня 2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. З ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Ч. 2 ст. 533 ЦК України встановлює, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Норми чинного законодавства не містять заборони на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти та встановлення відповідних умов в Кредитних договорах.

На момент укладення кредитного договору неможливо було передбачити таке значне зростання курсу валюти. Однак сторони погодили такі ризики.

Крім того, при укладенні кредитного договору існував ризик не лише зростання офіційного курсу гривні до долару США, а й його зменшення, що б призвело до відсутності індексації суми боргу. Зміна курсу валют не залежить від відповідача.

З огляду на вказані фактичні обставини безпідставними є висновки позивача про те, що спірні пункти кредитних договорів не відповідають принципам розумності, несправедливості, недобросовісності, з огляду на те, що сторони кредитного договору є рівними, зокрема, в валютних ризиках, які були закладені за такими кредитними договорами.

Крім того, відповідно до ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, шо загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Тобто, встановлення в кредитних договорах умов про сплату позичальниками на користь кредитора сум за користування кредитом, що покриває ризики кредитора від знецінення національної валюти та зростання офіційного курсу гривні по відношенню до долару США, відповідає приписам ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Щодо спростування позиції позивача, що спірні пункти кредитних договорів є змінюваною процентною ставкою за користування кредитом, які не відповідають ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. В позові зазначено, що винагорода за користування кредитом за формулою, яка залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки. Формула нарахування винагороди не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч. 6 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України. Також вказано, що положення кредитного договору, які передбачають обов`язок боржника сплачувати винагороду за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства, отже, умови кредитного договору, за якими сторона повинна сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України ці умови договору є недійсними.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, що за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитедавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частинами 1, 2 та 3 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Сторонами погоджено, що за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою у відповідному розмірі.

Згідно з п. З ч. І ст. З ЦК України, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них актах прямо вказано про це. а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами/.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України, закріплений принцип свободи договору. Як встановлено її положеннями, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 1048 ЦК України встановлює для сторін кредитного договору можливість визначення в кредитних договорах будь-яких додаткових/паралельних з процентами за користування кредитом або альтернативних процентам сум оплати за користування кредитом за умови погодження їх сторонами Кредитних договорів.

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» та позивач, керуючись положеннями вказаних вище статей ЦК країни, та за відсутності в законодавстві України обмежень та заборон щодо встановлення в кредитному договорі окрім відсотків за користування кредитом, будь-якої іншої додаткової або альтернативної відсоткам (в т. ч. винагороди) плати саме за користування кредитом, погодили обов`язкові для позичальника умови отримання кредитних коштів, однією із яких була також і сплата позивачем винагороди за користування кредитом.

На відмінність правової природи процентів та винагороди за користування кредитом також вказує та обставина, що згідно з умов кредитних договорів, проценти за користування кредитом сплачуються щомісячно у встановлену кожним з кредитним договорів календарну дату, в той час як винагорода за користування кредитом, яка встановлена спірними пунктами кредитних договорів, сплачується позичальниками одноразово в термін - повернення кредиту, більше того, якщо при вираховуванні винагороди згідно наведеної в кредитних договорах формулі буде отримано від`ємне значення, винагорода не підлягає сплаті. Отже, у разі передбачення у кредитному договорі винагороди за користування кредитом за певною формулою, немає підстав вважати про наявність порушення ст. 1056-1 ЦК України. Ця правова норма визначає тип процентної ставки у кредитних договорах, яка може бути фіксованою або змінюваною. Встановлює, що розмір процентів за кредитним договором і порядок їх сплати є договірними умовами, які узгоджуються сторонами в договорі кредиту. Позивачем помилково ототожнено поняття винагороди за користування кредитом та змінюваної процентної ставки. При цьому сторони кредитних договорів узгодили тип процентної ставки - фіксовану кредитну ставку, передбачили певний її розмір. Стаття 1056-1 ЦК України не передбачає можливості визначати у кредитному договорі одночасно фіксовану та змінювану кредитну ставку.

Вимоги до письмових доказів встановлені ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем не надано доказів неправомірності чи незаконності дій відповідача стосовно начебто порушень при укладанні спірних договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків позивачу було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до АТ комерційний банк «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 і ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача фінансових послуг і визнання кредитного договору недійсним в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 99, 124, 129 Конституції України, ст. 6, 15, 16, 18, 22, 192, 203, 215, 216, 525, 526, 533, 626, 627, 638, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Умовами і правилами надання банківських послуг, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 і Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -