Справа № 304/1139/18 Провадження № 2/304/8/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Чепурнова В. О.,

з участю секретаря судового засідання - Гавій Л.В.,

представника позивача - адвоката Січки В.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Сікори Р.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 304/1139/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перечинська міська рада Закарпатської області, про усунення перешкод у реалізації права на землю, -

В С Т А Н О В И В:

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 06 лютого 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 13 лютого 2020 року.

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що він є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та користується прилеглою до нього земельною ділянкою, площею 0,0562 га, якою до цього часу користувача його мати ОСОБА_3 та за якою він оформив спадщину (рішення Перечинського районного суду від 15.05.2017). Виявивши бажання скористатися своїм правом на отримання земельної ділянки, якою фактично користується, він зіштовхнувся з рядом проблем, оскільки рада спочатку не реагувала на його звернення, а потім відповідач зверталася до нього в суд з позовом про усунення перешкод у користуванні ділянкою (судовим рішенням, заяву залишено без розгляду у зв`язку з неодноразовою неявкою ОСОБА_1 ). На даний час відповідач відмовляється підписати акт погодження меж земельних ділянок, чим створює перешкоди у реалізації ним свого конституційного права. Рішенням 5 сесії VІІ скликання Перечинської міської ради № 265 від 17 травня 2018 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0562 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Як вбачається з договору купівлі-продажу від 01 грудня 2006 року відповідачу належить на праві власності будинок АДРЕСА_2 , що розміщений на земельній ділянці, яка межує з його земельною ділянкою. Однак відповідач як суміжний землекористувач відмовляється підписувати акт погодження меж, посилаючись на те, що згідно кадастрового плану, розробленого нею, її ділянка охоплює також господарські споруди, а саме сарай, який є його власністю, що є абсурдом. Вказана обставина виникла у зв`язку з неправомірним та незаконним формальним (оскільки фактично сарай перебуває у його користуванні та власності) захопленням частини земельної ділянки суміжним землекористувачем, що проживає у будинку АДРЕСА_2 . Він, бажаючи уникнути спір сварок із сусідами, неодноразово звертався до відповідача (в тому числі через свою жінку та сина) з проханням погодити межі земельної ділянки, що мають місце на даний час та відповідають чинному користуванню, або ж обговорити якийсь компроміс, проте станом на сьогодні має акт обстеження земельної ділянки від 07 серпня 2018 року, в якому йому рекомендовано звернутися до суду у зв`язку з відмовою у встановленні та погодженні меж відповідачем. Після відмови відповідача він звертався до Перечинської міської ради з приводу вирішення питання погодження меж проте комісією йому було відмовлено у погодженні меж земельної ділянки у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 . Оскільки відповідач своєю відмовою погодити межі земельної ділянки здійснює йому перешкоди в реалізації права закінчення процедури приватизації, оскільки для цього обов`язковим є виготовлення технічної документації на земельну ділянку, елементом якої є погодження меж земельної ділянки суміжними землекористувачами, а тому просить позов задовольнити.

Перечинська міська рада Закарпатської області як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, подала письмові пояснення щодо позову, в яких зазначила, що згідно договору купівлі-продажу № 3191 від 01 грудня 2006 року ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в тому числі і право користування земельною ділянкою під будинком, з надвірними спорудами, зокрема сараями під літ. Б, В, Г. Водночас ОСОБА_2 звернувся до суду щодо визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом за матір`ю - ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в останньої правовстановлюючих документів на майно, та рішенням Перечинського районного суду від 15 травня 2017 року за ним визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом. Під час реєстрації права власності на зазначений житловий будинок за рішенням суду було зареєстровано право власності, зокрема на сарай під літ. Г, який на той час згідно договору купівлі-продажу № 3191 від 01 грудня 2006 року був у власності ОСОБА_1 . У зв`язку з наведеним вказаний сарай знаходиться як у власності позивача, так і у власності відповідача, а тому до визначення його дійсного власника, встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 , враховуючи ст. 120 ЗК України, не є можливим. Також згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0562 га, замовником якої є ОСОБА_2 , межі даної земельної ділянки, згідно інформації з Державного земельного кадастру, перетинають межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0024. Також зазначає, що не підписання ОСОБА_1 акту погодження меж та непогодження акту приймання-передачі межових знаків на зберігання на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у разі здійснення всіх визначених законодавством процедур не здійснює перешкоди в реалізації права ОСОБА_2 на землю. Враховуючи наведене вважає, що позов задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Січка В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, що придбавала житловий будинок разом з належними до нього господарськими будівлями та спорудами у такому вигляді, в якому вони знаходяться й на даний час.

Представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору проти позову заперечив, підтримавши обставини, що були зазначені у письмових поясненнях ради, наданих під час розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року (справа № 6-94цс13), виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права особи.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року за позивачем ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом за спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 16-17).

В той же час на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 2006 року, зареєстрованому в реєстрі за № 3198 ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок з надвірними будовами, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а. с. 135-136).

Відтак ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки суміжної із земельною ділянкою ОСОБА_2 , право власності на яку останній бажає оформити.

Так, рішенням 5 сесії 7 скликання Перечинської міської ради № 265 від 17 травня 2018 року ОСОБА_2 надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0562 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 14).

На підставі вказаного рішення позивачем ОСОБА_2 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6-12).

Актом прийому-передачі межових знаків на зберігання, складеного у 2018 році, межі земельної ділянки власника ОСОБА_2 були закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 12 штук, схема межових знаків до об`єктів і контурів місцевості/абриси (кроки) додається. Власник земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має; власниками/користувачами суміжних земельних ділянок заявлено претензії до існуючих меж. Межові знаки передано на зберігання ОСОБА_2 (а. с. 11, 12-13).

Тобто підтверджено право користування ОСОБА_2 земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, площею 0,0562 га, та визначено межі цієї земельної ділянки, однак зазначений акт сторонами не погоджено.

Згідно з актом обстеження земельної ділянки в АДРЕСА_1 , складеним 07 серпня 2018 року комісією Перечинської міської ради, остання вирішила відмовити ОСОБА_5 у встановленні і погодженні меж між суміжними земельними ділянками з конфігурацією, яка вказана на планово-картографічних матеріалах, замовленої ним технічної документації із землеустрою у зв`язку з тим, що в межах земельної ділянки ОСОБА_2 знаходиться частина земельної ділянки ОСОБА_1 ; рекомендовано ОСОБА_2 у разі незгоди звернутися до суду для вирішення спору щодо права власності на вказаний сарай і відповідно щодо прав на земельну ділянку, на якій такий розташований (а. с. 20, зворот).

Вказані обставини підтверджуються також протоколом про вчинення окремої процесуальної дії поза залою судових засідань від 25 жовтня 2019 року, з якого вбачається, що на місці оскаржуваних земельних ділянок судом здійснено вимірювання від стані від будинку позивача до паркану, який знаходиться на межі земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Так, в ході вимірювання встановлено наступне:

1) відстань від фундаменту будинку позивача до паркану (сітки), який розташований на межі суміжних земельних ділянок складає:

- від крайньої точки фундаменту передньої частини будинку - 94 см;

- через 2 м від крайньої точки фундаменту знадвору - 80 см;

- через 5 м від крайньої точки фундаменту знадвору - 80 см;

- через 7 м від крайньої точки фундаменту знадвору - 80 см;

- через 9,5 м від крайньої точки фундаменту знадвору - 80 см;

- від крайньої точки фундаменту задньої частини будинку - 85 см.

2) відстань від бокової стіни будинку позивача до паркану (сітки), який розташований на межі суміжних земельних ділянок складає:

- від крайньої точки передньої частини будинку - 1 м;

- через 2 м від крайньої точки передньої частини будинку - 1 м;

- через 4 м від крайньої точки передньої частини будинку - 1 м;

- через 6 м від крайньої точки передньої частини будинку - 1 м;

- через 8 м від крайньої точки передньої частини будинку - 1 м;

Виступ сараю під літ «Г» на земельну ділянку ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складає 63 см, що при звірці в натурі, не відповідає схематичному плану земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 (а. с. 103, 161-162).

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав саме відповідачем по справі.

При цьому, слід зазначити, що не підписання відповідачем ОСОБА_1 , як суміжним власником земельної ділянки, протоколу погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 при розробці проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах населеного пункту с. Зарічево і складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, саме по собі не є порушенням прав ОСОБА_2 на реалізацію права закінчення процедури приватизації.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі №580/168/16-ц.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів, чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Крім цього, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 28 березня 2018 року прийнято постанову у справі №681/1039/15-ц, у якій суд зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Враховуючи вищевказані обставини, дослідивши наявні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 704,80 грн, не підлягають відшкодуванню.

Тому, керуючись ст. ст. 6-13, 76, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перечинська міська рада Закарпатської області, про усунення перешкод у реалізації права на землю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Січка Василь Васильович, РНОКПП: НОМЕР_2 ; місцезнаходження: АДРЕСА_3.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перечинська міська рада Закарпатської області, ; місцезнаходження: 89200 Закарпатська область Перечинський район м. Перечин, пл. Народна, № 16.

Головуючий: Чепурнов В. О.