КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

УСТАНОВИВ:

у листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 24 березня 2018 року в м. Вишневе по вул. Європейська, на повороті до буд. 39, відповідач ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Ford Focus» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем марки «Chery Karry» д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 .

В результаті зіткнення обидва автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2018, залишеної без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2018 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно висновку Експертного дослідження № 84 про визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА RIО» реєстраційний номер НОМЕР_3 становить 11 996,77грн.

За складання експертного висновку позивачем було сплачено 1000,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована полісом АМ1473228 в ПрАТ "Українська Страхова Компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп". Ліміт відповідальності Страховика за полісом № АМ/1473228 складала - 100 000 грн. 00 коп. Франшиза за полісом № АМ/1473228 складала -1 000 грн. 00 коп.

Так як автомобіль «Чері», д.н. НОМЕР_2 , придбаний у шлюбі з ОСОБА_4 та є спільною сумісною власністю подружжя, ПрАТ "Українська Страхова Компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" здійснила виплату на ім`я дружини позивача в розмірі 5408 грн. 00 коп., з вирахуванням 1000 грн. 00 коп. франшизи.

ОСОБА_1 в позові зазначав, що діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях та підлягає стягненню з ОСОБА_3 .

З огляду на вказане та посилаючись на положення ч. 1 статті 1166 ЦК України, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь утриману ПрАТ «УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» за полісом АМ/1473228 франшизу в сумі 1000 грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 2400 грн. 00 коп., а також судові витрати.

Крім того, позивачем понесено витрати на правову допомогу в розмірі 8100,00 грн., які позивач також просив стягнути з відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції неправильно оцінив докази по справі, якими позивач підтвердив, що його вини у вчиненні ДТП немає, а навпаки він є потерпілим від протиправних дій водія автомобіля «Ford Focus» д.н.з. НОМЕР_1 , які призвели до матеріальних збитків.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що висновок судового експерта, який суд поклав в основу свого рішення, виконаний з грубим порушенням методичних основ дослідження відеоматеріалів а саме: методики дослідження фотографічних досліджень, фотоапаратури та фотоматеріалів та «Методичних основ дослідження матеріалів та засобі відеозапису».

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої в наслідок ДТП та витрат на правову допомогу з відповідача ОСОБА_3 , оскільки вина останнього не встановлена.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04 березня 2018 року приблизно о 18 год. 13 хв. в м. Вишневе, по вул. Європейська, на повороті до буд. 39 відбулася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями «Chery Karry», д.р.н. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_1 , та «Ford Focus», д.р.н. НОМЕР_1 під куруванням ОСОБА_3 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована полісом АМ1473228 в ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ліміт відповідальності страховика за полісом складала - 100 000,00 грн.

ПрАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відшкодувало дружині позивача - ОСОБА_4 , так як автомобіль «Чері», д.н. НОМЕР_2 , придбаний у шлюбі та зареєстрований на останню, 5408,00 грн. з вирахуванням 1000,00 грн. франшизи.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2018 року, провадження в справі №369/3631/18 про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно позивача ОСОБА_1 закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 12,14-17).

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вищевказаними постановами судів першої та апеляційної інстанції в справі №369/3631/18 про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 , встановлено відсутність в діях ОСОБА_1 , під час ДТП, порушень вимог п.14.6 ПДР.

Однак, даними постановами не встановлено - дії кого з водіїв, під час дорожньо-транспортної пригоди не відповідали вимогам ПДР та знаходяться в причинному зв`язку з виникненнями даної ДТП.

Ухвалою від 24 квітня 2019 року по даній справі було призначено судову автотехнічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, попередивши їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, передбачену ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

У висновку експерта № 17453/19-52 від 29 жовтня 2019 року зазначено, з технічної точки зору та згідно вимог ПДР України в даній дорожній обстановці, 24 березня 2018 року о 18:13 год. в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, по вул. Європейській, на повороті до будинку 39, водій автомобіля «Chery Каrrу», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 мав виконувати обсяг вимог п.п. 11.4, 14.6а), 10.1, 13.1 ПДР та дорожньої розмітки 1.1 ПДР. Дії водія автомобіля «Chery Каrrу», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 з технічної точки зору не відповідали обсягу вимог п.п. 11.4 14.6а), 10.1,13.1 ПДР та дорожньої розмітки 1.1 ПДР.

В той же час, зазначено, що в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_3 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР з технічної точки зору.

З огляду на викладене вина відповідача ОСОБА_3 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є не доведеною.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_3 винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди і саме з нього необхідно стягнути суму утриманої франшизи, моральну шкоду та витрати на правову допомогу, які були понесені позивачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та витрати понесені під час розгляду даної справи.

Згідно положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

В даному випадку, при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою позивачем було надано докази на підтвердження завдання йому матеріальної шкоди та моральної шкоди.

Разом з тим, встановити протиправність поведінки ОСОБА_3 та його вину за наявних у матеріалах справи доказів неможливо.

Так, відсутність судового рішення, яким би було встановлено вину ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, що призвело до ДТП, саме по собі не свідчить про відсутність такої вини.

Однак, з наданих до суду доказів зробити однозначний висновок про те, хто з учасників ДТП є винним, неможливо, а відтак і встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_3 , протиправність поведінки якого не встановлена, та шкодою, якої зазнав позивач внаслідок пошкодження його автомобіля, також не видається можливим.

Пунктом другим Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» установлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, вказані норми законодавства дають підстави дійти висновку про те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відшкодування шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника, а за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Так, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Встановлення факту відсутності доказів на підтвердження наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не позбавляє позивача обов`язку довести наявність неправомірності відповідних дій іншого учасника ДТП для встановлення причинно-наслідкового зв`язку.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, для відшкодування моральної шкоди в даній справі необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї чи близьких родичів або у зв`язку з пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача.

Заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач відповідно до ст. 81 ЦПК України жодного доказу, який би підтвердив завдану шкоду останньому, не надав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає без змін рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, то підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу згідно ст.141 ЦПК України немає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко