ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/819/1501/20 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.

суддів Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Литвиненко В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Крижановський Микола Михайлович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року у складі судді Ус О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Волкодав Валентина Геронтіївна, про визнання недійсним іпотечного договору,

В С Т А Н О В И В :

12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору від 27.09.2006 року № 02-03-Ф060836К-1673, укладеного між Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») і ОСОБА_2 , та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. за реєстровим № 9044.

В обґрунтуваннях заявлених вимог позивач послалася на те, що на підставі договору купівлі продажу від 07.08.2018р., укладеним з ОСОБА_3 , вона є власником трикімнатної квартири загальною площею 114,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

01 жовтня 2018 року продавець квартири ОСОБА_3 повідомила, що в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебувала цивільна справа №766/8850/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго". Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15.05.2018 року по справі №766/8850/16-ц позов задоволено частково, виключені записи з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек про обтяження квартири відповідно забороною відчуження об`єктів нерухомого майна та іпотекою. Рішення набрало законної сили 15.06.2018 року. Постановою апеляційного суду Херсонської області від 20.09.2018 р. апеляційну скаргу ПАТ "Укрсоцбанк" задоволено, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15.05.2018 р. скасовано, та постановлено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виключення запису про обтяження майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_2 з Державного реєстру іпотек та з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

У ході розгляду справи №766/8850/16-ц судом встановлено, що з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору кредиту 27.09.2006 р. Акціонерно комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», як іпотекодержатель, та ОСОБА_2 , як іпотекодавець, уклали іпотечний договір № 02-23-Ф060836К-1673, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. за № 9044, згідно якого передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

За позицією позивача, вказаний іпотечний договір на момент його укладання суперечив ст. 5 Закону України «Про іпотеку», згідно якої майнові права на об`єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки, що відповідно до ст. 203 ЦК України є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Оскільки станом на 10.10.2018 р. квартира, майнові права на яку є предметом спірного договору, є власністю позивачки ОСОБА_1 , а вказаний договір безпосередньо стосується її прав та обов`язків, тому відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вважає наявним у неї права оспорювати зазначений договір в судовому порядку.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане судове рішення обґрунтовано відсутністю передбачених ст. 203,215 ЦК України підстав для визнання недійсним оскаржуваного іпотечного договору, оскільки на час його укладання ані Законом України «Про іпотеку», ані Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не була передбачена заборона на укладання договорів іпотеки, предметом яких виступають майнові права.

Також суд першої інстанції виходив з того, що майнове право можна визначити як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав, а ст.5 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладання договору іпотеки) передбачала, що предметом іпотеки може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавцю після укладання іпотечного договору.

Виходячи з принципу «свободи договору», а також враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 04.07.2018 р. у справі № 520/10060/16-ц та від 01.07.2020 р. у справі № 520/5613/17, суд першої інстанції дійшов висновку, що сам по собі факт того, що на час укладання спірного договору іпотеки стаття 5 ЗУ «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, скаржник вважає помилковим посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 р. у справі № 520/10060/16-ц, оскільки в цій справі встановлено, що позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане її власністю, не довела наявності порушення свого права.

У справі, що розглядається, із позовом про визнання іпотечного договору недійсним звернулася ОСОБА_1 , яка не є іпотекодавцем за спірним іпотечним договором та не брала на себе зобов`язання передати збудовану квартиру в іпотеку, а придбала квартиру за договором купівлі продажу, укладеним з ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції не звернув увагу на вирішальну відмінність між обставинами у даній справі та у справі № 520/10060/16-ц, у якій зроблено висновок Верховним Судом, а тому рішення суду є протиправним та підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, встановлені такі обставини.

07 серпня 2018 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 , зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.08.2018 р. №133533324.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача та її представника в ході судового розгляду, порушення прав власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру пов`язано із тим, що згідно договору іпотеки від 27.09.2006 року № 02-03-Ф060836К-1673, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа банк») і ОСОБА_2 , в іпотеку Банку передані майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_5 .

Оскільки обтяження за договором іпотеки зберігається і на квартиру, придбану у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 7.08.2019р., на теперішній час створюють перешкоди у реалізації права власності на вказане нерухоме майно, тому позивач вважала вказані обставини підставою для відновлення свого права шляхом визнання недійсним договору іпотеки, як такого, що укладений всупереч Закону України «Про іпотеку».

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950р. встановлена необхідність забезпечення доступу до правосуддя як елемент верховенства права, для чого кожний, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний спосіб захисту національним судом.

Право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав закріплено у ст. 4 ЦПК України.

Суд у відповідності до ч.1 ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ч.2 та ч.3 ст. 16 ЦК України.

За змістом статей 203, 215, 216 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

За загальним правилом власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є пропорційним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

З врахуванням предмету заявленого позову суду належить встановити, чи були порушені майнові права позивача із зазначених нею підстав та чи можуть бути відновлені у обраний позивачем спосіб, а саме шляхом визнання недійсним договору іпотеки від 27.09.2006р., стороною у якому позивач не була.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна, як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19).

За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або

комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження

такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета

іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його

приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об`єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Таким чином, на час укладення оспорюваного договору іпотеки (27.09.2006р.) стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року.

Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 січня 2006 року між ПАТ "Південенерго" та ОСОБА_2 укладено договір №231 про часткову участь в будівництві, згідно якого остання зобов`язалась надати забудовнику грошові кошти, в розмірі та на умовах, передбачених договором на будівництво трикімнатної квартири АДРЕСА_6 , забудовник зобов`язується закінчити будівництво вказаного житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати у власність учаснику квартиру (помешкання) на умовах, передбачених договором. Учасник зобов`язується сплатити 390150 грн. ( 2295 грн за 1 кв.м загальної площі.) ( т.1.арк. справи 70-71).

На виконання своїх зобов`язань ОСОБА_2 25.09.2006р. сплатила 90 000 грн, а також за меморіальним ордером №2-3 від 27.09.2006р . сплачені 300 000грн., за рахунок коштів отриманих нею у кредит. ( а.с.72,73)

У забезпечення виконання кредитного зобов`язання ОСОБА_2 , що виникли за договором кредиту №І060836К від 27 вересня 2006 р., укладеним нею та Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» укладено іпотечний договір (майнові права) №02-23-Ф060836К-1673 від 27 вересня 2006 року.

За умовами останнього ОСОБА_2 передала в іпотеку іпотекодержателю свої майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору №231 на часткову участь у будівництві від 10.01.2006 р., з урахуванням Додаткової угоди №1 від 10.01.2006 р., укладених між іпотекодавцем та ТОВ "Південенерго". Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г., зареєстровано у реєстрі за № 9044 (т.1, а.с. 14-16).

Згідно витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №9298999 від 27.09.2016 р., виданого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г., внесено запис про обтяження за Договором іпотеки від 27.09.2006 р., об`єкт обтяження: майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру на підставі Договору №231 від 10.01.2006 року на часткову участь у будівництві, укладеного між ТОВ "Південенерго", загальна площа 170 кв.м, знаходиться на третьому поверсі будинку, АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 17).

Сторонами визнано той факт, що багатоквартирний житловий будинок зданий в експлуатацію забудовником ТОВ «Південенерго» 12.02.2008р. Відомості про те, що ОСОБА_2 набула після цього право власності на квартиру на умовах наведеного договору про дольову участь у її будівництві матеріали цієї справи не містять.

29 вересня 2006 року між забудовником, ТОВ «Південенерго», та учасником ОСОБА_3 укладений договір про участь у будівництві № 240 від 29.09.2006р. за умовами п.1.3 якого забудовник гарантує, що квартира зазначена у п.1.2 цього договору є його власністю згідно договору дольової участі у будівництві №3/85 від 4.01.2006р., раніше нікому не продана, у заставі, під арештом не перебуває і не є предметом спору із третіми особами.

У п.2.1.4 договору забудовник взяв на себе зобов`язання після завершення будівництва передати учаснику двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 на третьому поверсі площею 109 кв.м. Учасник має сплатити вартість квартири 247 702,50грн, що складає 2272,5 грн за один квадратний метр загальної площі.( п.2.2.1 договору). ( т.1а.с. 105-107)

На виконання взятих зобов`язань, ОСОБА_3 сплатила 29.09.2006р. суму 247 000,5 грн., а в березні 2008р. сплачена сума 13007, 75 грн , всього 260 008,25грн. (а.с.108).

Після завершення будівництва на підставі свідоцтва, виданого 29.03.2006р. ТОВ «Південенерго» набуло право власності на 2,3,4,5 поверхи будинку АДРЕСА_7 . Право власності на цей об`єкт нерухомості зареєстровано у встановленому порядку 4.04.2006р. № 14304986. (Матеріали цивільної справи № 766/8850/16-ц).

Згідно акту від 16.07.2008р. та свідоцтва про право власності від 25.09.2008р. у власність ОСОБА_3 передана квартира АДРЕСА_8 . ( а.с.10-13;110-113).

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 20 вересня 2018 року у справі № 766/8850/16-ц, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року, встановлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_7 був зданий в експлуатацію ТОВ «Південенерго» 12 лютого 2008 року, однак ОСОБА_2 не набуто (не оформлено) право власності на квартиру АДРЕСА_5 (яка закінчена будівництвом).

Цим же судовим рішенням встановлено, що Іпотечний договір № 02-23Ф060836К-1673 від 27 вересня 2006 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Волкодав В. Г., реєстраційний номер 9044, відповідно до якого позичальником передано в іпотеку банку майнові права на зазначену вище квартиру, не визнаний недійсним та не припинив свою дію, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про виключення запису про обтяження майнових прав на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

07 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_8 . (т.1 а.с. 7-8).

На підтвердження факту порушення майнових прав, позивач посилалась на те, що ОСОБА_2 не набула права власності на закінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_9 . Новозбудовану квартиру АДРЕСА_5 площею 114,9 за цим же адресом отримала ОСОБА_3 , що встановлено у постанові Апеляційного суду Херсонської області 20.09.2018р. у справі №766/8850/16, а тому позивач ОСОБА_1 не є іпотекодавцем за спірним договором іпотеки, а встановлене ним обтяження порушує її право власності.

Представник позивача в ході апеляційного розгляду вказував на те, що однакова нумерація майнових прав на квартиру АДРЕСА_5 за договором іпотеки, та номер п`ятий належної позивачу квартири є доказом переходу встановленого іпотечним договором обтяження на квартиру, що належить ОСОБА_1 .

Проте, предметом оскарженого позивачем договору іпотеки від 27.08.2006р. є майнові права ОСОБА_2 на трикімнатну квартиру площею 170 кв.м вартістю 390 000грн., які остання сплатила на виконання договору №231 про часткову участь в будівництві від 10 січня 2006 року, що укладений нею із ПАТ «Південьенерго».

Натомість ОСОБА_3 за укладеним із ПАТ «Південенерго» договором №240 про часткову участь в будівництві від 29.09.2006р, набула майнові права на двокімнатну квартиру площею 109 кв.м вартістю 247 702 грн., які також сплатила забудовнику на виконання зазначеного договору. Після завершення будівництва, ОСОБА_3 отримала право власності на квартиру площею 114 кв.м., за яку здійснила остаточний розрахунок у розмірі 260008,25 грн та за договором купівлі продажу продала ОСОБА_1 ( т.1 а.с.108-109).

Отже, за характеристикою та описом майнові права ОСОБА_2 , що є предметом іпотеки за оскаржуваним договором іпотеки, істотно відрізняються від характеристики і опису майнових прав, які належали ОСОБА_3 .

Крім того, матеріали справи не містять доказів про те, що майнові права ОСОБА_2 , що є предметом іпотеки, зберегли обтяження для ОСОБА_3 , як власника майнових прав за договором № 240 від 26.09.2006р. про дольову участь у будівництві квартири площею 109 кв.м, а після завершення будівництва вже на отриману нею у власність квартиру площею 114 кв.м., яка придбана ОСОБА_1 у власність на підставі договору купівлі продажу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Апеляційного суду від 20.09.2018р. у справі №766/8850/16 судом були встановлені обставини щодо правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 , як власником набутої у власність квартири та відповідачами : ПАТ «Уксоцбанк», ТОВ «Південенерго», ОСОБА_2 про зняття заборони та виключення запису про обтяження майнових прав та заборони відчуження, встановленого за договором іпотеки. За наслідком розгляду вимог позивача постановлено рішення про відмову у їх задоволенні.

Разом із тим, у справі, що розглядається, позивач ОСОБА_1 не є стороною оспореного нею договору іпотеки, який укладений між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» .

Таким чином, обов`язок доведення факту порушення майнових прав, спричинених встановленням обтяження саме на належну ОСОБА_1 квартиру, покладається на позивача.

За відсутності доказів, що після введення житлового будинку в експлуатацію 12.02.2008р. та отримання ТОВ «Південенерго» свідоцтва про право власності на 2-5 поверхи багатоквартирного будинку АДРЕСА_7 . ( а.с. 179 справа № 766/8850/16-ц) майнові права ОСОБА_2 на незавершену будівництвом квартиру площею 170 кв. зберегли обтяження саме на квартиру меншої площі та вартості, яка передана у власність ОСОБА_3 , слід дійти висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_1 факту порушення її майнових прав на придбану нею квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не набула права власності на квартиру площею 170 кв.м, не є безумовною підставою для висновку про те, що право власності на таку квартиру набула ОСОБА_3 .

Ці обставини не були предметом доведення за участю всіх учасників спірних правовідносин, та ОСОБА_3 не була залучена до участі у даній справі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність порушення прав позивача та відсутність передбачених ст. 203,215 ЦК України підстав для визнання недійсним спірного договору іпотеки майнових прав ОСОБА_2 від 27.09.2006р.

Разом із тим заслуговує на увагу доводи апелянта відносно тлумачення змісту постанови Апеляційного суду Херсонської області від 20.09.2018р.у іншій цивільній справі №766/8850/16 та помилкового висновку суду першої інстанції про те, що встановленим є факт набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру загальною площею 170 кв.м., яка закінчена будівництвом.

Отже, рішення суду у цій частині належить змінити та виключити зазначене із мотивувальної частини, як встановлену судом обставину. В решті це ж рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Крижановський Микола Михайлович, задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02 вересня 2020 року змінити та виключити із його мотивувальної частини посилання на встановлену судовим рішенням обставину щодо набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру, яка закінчена будівництвом загальною площею 170 кв.м. по АДРЕСА_7 .

В решті це ж рішення залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2020 року.

Головуючий ______________ Н.В. Орловська

Судді ______________ О.В. Кутурланова

______________ В.В. Майданік