Провадження № 2-з/643/169/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Задорожної А. М., за участю секретаря судових засідань Тугайбей В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали суду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд стягнути з останнього на її користь суму матеріальної шкоди, заподіяної унаслідок ДТП в розмірі 28476,59 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.10.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

04.11.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, у якій просила суд накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_2 шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо майна. В обґрунтування своїх вимог вказала, що внаслідок ДТП, яка сталася за виною відповдіача її автомобіль отримав механічні пошкодження. Сума завданої відповідачем шкоди значно перевищує розмір отриманої позивачем суми страхового відшкодування. Відповідач не вчиняє жодних дій по відшкодуванню шкоди, завданої ним внаслідок ДТП. Позивач вказує, що відповідач має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та вважає, що відповідач може відчужити все належне йому майно, внаслідок чого рішення суду не буде виконане.

Суд, розглянувши заяву, дослідивши додані до неї документи установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 по справі № 20/3560/18 умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу № 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Заявник у своїй заяві посилається на наявність у власності відповідача квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але на надає докази на підтвердження такої обставини.

З огляду на викладене, враховуючи, що заявник не надала до суду доказів, на підставі яких суд може встановити наявність у позивача права власності на квартиру, або на якесь інше майно, суд не має можливості оцінити співрозмірність заходу забезпечення позову, який позивач просить суд застосувати з розміром позовних вимог. При цьому, накладення арешту на все майно відповдіача навіть без з`ясування його маси буде непропорційним і надмірним тягарем для відповідача.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимога заявника про накладення арешту на все майно відповідача не співрозмірна з розміром позовних вимог, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153, 258-261, 263, 353-354 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, - відмовити в повному обсязі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя А. М. Задорожна