Справа № 129/3110/19
Провадження № 22-ц/801/434/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковчежнюк В. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 рокуСправа № 129/3110/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницького області від 10 грудня 2019 року, ухвалене суддею Ковчежнюком В.М. в м.Гайсині, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.06.2018 сторони уклали шлюб та з цього часу проживали однією сім`єю на зйомній квартирі. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні.

Починаючи з червня місяця 2019 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, після чого позивачка з сином повернулися до будинку її батьків, де на даний час проживають та зареєстровані.

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач ухиляється від її утримання, хоча працює, має постійний дохід, є здоровим та працездатним, а тому має змогу сплачувати аліменти на її утримання до досягнення їх дитиною трирічного віку.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницького області від 10 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно, починаючи із 07.11.2019 і до досягнення їх сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку 31.01.2022.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 768,40 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку, що сплата аліментів на дружину є обов`язком чоловіка; судом залишено поза увагою наявні в матеріалах докази щодо матеріального стану відповідача, які підтверджують неможливість сплати аліментів.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також ОСОБА_2 просить відшкодувати понесені нею судові витрати на правову допомогу під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що 19 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (а.с.7).

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 (а.с.8).

Як слідує із змісту позовної заяви та не заперечується сторонами, з червня 2019 року шлюбні відносини між ними фактично припинені.

Малолітній ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 (а.с.10,11).

ОСОБА_1 працює в ТОВ «Травелінг» з 01.11.2018 за основним місцем роботи та займає посаду юриста, що підтверджується виданою ТОВ «Травелінг» довідкою від 09.09.2019 (а.с.12). Дохід за період з 01.05.2019 по 31.10.2019 склав 26 324,44 грн (а.с.35).

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів на її утримання, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість стягнення з відповідача на утримання позивача аліментів у розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною трьох років.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 СК України).

Отже, за змістом вказаної норми права, розмір утримання не пов`язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції, встановивши вказані вище обставини, зокрема, що позивач потребує матеріальної допомоги, малолітня дитина проживає разом із матір`ю, врахував, що відповідач працює та має фізичну можливість надавати допомогу на утримання дружини, інших зобов`язань зі сплати аліментів на час звернення до суду із позовом не має.

Апеляційним судом також встановлено, що відповідно до мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при розгляді цивільної справи про поділ спільного майна подружжя, яка була затверджена судом, у відповідача є відкритий депозитний рахунок в банку, що свідчить про ще одне джерело доходу відповідача.

Враховуючи наявність постійного місця роботи у відповідача та наявність інших джерел доходу, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції виходив лише з обов`язку відповідача утримувати дружину, а не з його можливості надавати матеріальну допомогу, є безпідставними, тому що такий обов`язок передбачений ч. 1 ст. 75 СК України за певної умови можливості надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 СК України). Можливість у відповідача надавати допомогу позивачці встановлена судом першої інстанції.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не враховано обставини, що відповідач добровільно сплатив аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1000 гривень, а також, по мірі можливостей, купує речі для сина, у зв`язку з чим залишок його коштів для існування після такої сплати є ідентичним до прожиткового мінімуму. Однак, ці доводи є хибними, так як, по-перше, в даному випадку вирішувався спір про стягнення аліментів на утримання дружини, а не їх спільної дитини, а по-друге, витрати, про які говорить ОСОБА_1 навпаки підтверджують можливість останнього надавати допомогу дружині.

Та обставина, що в провадженні суду знаходиться справа про стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітнього сина не може братися до уваги при вирішенні даного спору, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду від 10 грудня 2019 року в матеріалах справи відсутнє та сторонами не надано судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина аліментів.

Отже, не може бути доказом у даній справі факт звернення ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини за відсутності ухваленого в ній рішення.

Ухвалене в подальшому судом рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина може слугувати зверненню з позовом до суду у відповідності до ч. 3 ст. 80 СК України про зміну розміру аліментів.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував наявність у нього кредитних зобов`язань не позбавляють права позивачки на її утримання чоловіком.

Доводи апеляційної скарги про несення витрат на винаймання житла не підтверджені доказами.

Інших обставин, що унеможливлюють сплату ОСОБА_1 аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не є такими, що мають наслідком скасування рішення суду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції, зокрема в частині питання розподілу судових витрат, сторонами не оскаржувалося, тому в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

ОСОБА_2 разом із відзивом на апеляційну скаргу подала клопотання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, які вона понесла у зв`язку із апеляційним переглядом справи.

Вирішуючи вказане клопотання, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті).

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином у зв`язку з тим, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, витрати позивача на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Як свідчать матеріали справи, до відзиву на апеляційну скаргу позивач додала докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи, а саме: ордер адвоката Гуравської В.Ю. на надання правничої допомоги серії АВ №1002062 від 27.01.2020; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; договір про надання правової (професійної правничої) допомоги №01-09/20 від 27.01.2020; додаток №1 (тарифи на адвокатські послуги) та додаток №2 (акт наданих послуг №1 від 29.01.2020) до договору №01-09/20 від 27.01.2020; рахунок на оплату №0009 від 27.01.2020 на суму 1200 грн та квитанцію до прибуткового касового ордера №5 від 27.01.2020 на суму 1200 грн.

Разом із зазначеними доказами позивач надала суду докази надіслання відповідачу відзиву на апеляційну скаргу із клопотанням про відшкодування витрат понесених на правову допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

ОСОБА_1 не надав заперечень щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи чи клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1200 грн.

Керуючись ст.ст. 133, 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницького області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 200 (одна тисяча двісті) гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко