Справа № 464/7791/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/1435/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.05.2013 року між ним та ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15.06.2015 року. У шлюбі у них народилася донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що з червня 2014 року відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки, у зв`язку з чим він звернувся до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради для визначення днів та годин побачень з донькою. Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради йому визначено дні та години зустрічей з донькою, однак відповідач вищезазначеного розпорядження не виконувала, що стало підставою для звернення до Сихівського районного суду м. Львова з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2014 року позов задоволено та зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. У зв`язку з невиконанням даного рішення суду Сихівським ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до ЄРДР за № 002049 про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України (невиконання рішення суду). Зазначає, що відповідач чинить перешкоди у побаченнях з дитиною, не дає потримати доньку на руках, погуляти з нею та побути з дитиною наодинці. Всі побачення з дитиною відбуваються виключно в присутності відповідача, яка тримає її на руках. Вважає, що такі дії відповідача завдають йому моральної шкоди та душевних страждань, оскільки він, як батько, позбавлений будь-якої можливості приймати участь у вихованні своєї дитини, спілкуватися з нею та проводити час. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь 100 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 50 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1000 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що для відшкодування моральної шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи, наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою . Зазначає, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2014 року зобов`язано відповідача не чинити перешкоди у виконанні рішення органу опіки та піклування, а не абстрактно у будь-який час, однак на підтвердження неправомірності дій відповідача судом взято до уваги лише акти державного виконавця щодо невиконання рішення суду, які було складено в інші дні, ніж дні, визначені Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради для побачень батька з дитиною, що свідчить про безпідставність висновків суду про наявність неправомірних дій, якими вона перешкоджала виконанню рішення суду. Вказує, що позивачем не доведено в чому полягає моральна шкода та не надано доказів на підтвердження розміру шкоди. Вважає, що розмір моральної шкоди 50 000 грн. є неадекватним та несправедливим, визначаючи таку суму для відшкодування моральної шкоди, суд не врахував, що позивач з 2016 року взагалі не цікавиться життям дитини, жодного разу не відвідував доньку та навіть не вітав її з днем народження, що, на її думку, лише підтверджує, що позивач жодних моральних страждань від того, що він не спілкується із дитиною не зазнає. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1500 грн. судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що з вини ОСОБА_4 позивач зазнав моральних страждань через неможливість реалізації ним своєї участі у вихованні їхньої спільної дитини і достатнім та справедливим відшкодуванням моральних страждань буде стягнення з відповідачки на його користь моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з мамою, ОСОБА_4 .

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 284 від 25 липня 2014 року позивачу встановлено час зустрічей з дитиною в присутності матері.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 2 ст. 141 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ч. 5 ст. 159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2014 року зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 грудня 2014 року набрало законної сили 26 січня 2015 року.

На виконання заочного рішення суду Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 464/8825/14-ц від 15 квітня 2015 року про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вищезазначений виконавчий лист пред`явлено до виконання, у зв`язку з чим Сихівським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 47420400.

Невиконання відповідачем рішення суду зафіксовано в Акті державного виконавця від 13 травня 2015 року.

Постановою старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 14 травня 2015 року за невиконання без поважних причин рішення суду на боржника ОСОБА_4 накладено штраф у розмірі 170 грн.

В подальшому рішення суду не виконувалося ОСОБА_4 про що складено Акти державного виконавця від 26 травня 2015 року та від 22 липня 2015 року.

Постановою старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 23 липня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 464/8825/14-ц від 15 квітня 2015 року, виданого Сихівським районним судом м. Львова про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закінчено та скеровано подання про внесення даних до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, оскільки рішення суду боржником не виконується і виконати рішення без участі боржника неможливо.

Витягом з кримінального провадження № 0002049 підтверджується, що за фактом невиконання рішення суду ОСОБА_4 Сихівським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області 24 липня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 58).

Таким чином, матеріалами справи безспірно підтверджується, що відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні його прав щодо участі у вихованні доньки, ОСОБА_4 ухиляється від виконання рішення суду про усунення перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 зазнав моральних страждань через ухилення відповідача від виконання рішення суду і тому наявні підстави для стягнення на його користь з ОСОБА_4 моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачки, колегія суддів враховує майновий стан відповідачки, оскільки малолітня дитина сторін, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю, що потребує більших матеріальних затрат.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, який визначений судом першої інстанції не відповідає засадам розумності, виваженості, та справедливості, відтак, беручи до уваги душевні страждання, яких ОСОБА_2 зазнав внаслідок чинення ОСОБА_4 перешкод у спілкуванні з дитиною, моральна шкода підлягає стягненню у розмірі 5000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року - змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 з 50 000 грн. до 5000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12.11.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.