Провадження № 2/127/4237/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2020 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що відповідачі за позовом - є бувший чоловік позивача та син від їх шлюбу. На праві власності сторонам по справі, належить по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_2 16,17 є 2-х кімнатною, розміщена на 2-ому поверсі 2-ох поверхового будинку, складається з кімнат площами 16,8 кв.м; та 12,5 кв.м., кухні 4,6 кв.м., умивальника 0,4 кв.м., вбиральні 0.4 кв.м., коридору 6,5 кв.м. та 1,5 кв.м. відповідно до технічного паспорту, виготовленого ВООБТІ. Шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 розірваний відповідно до а/з № 103 від 25.01.2006р. відділу ДРАЦС Вінницького МУЮ. Відносини між позивачем та відповідачами неприязні. Користуватись одними і тими ж кімнатами вони не можуть, вважає, що найбільш доцільним буде виділення позивачу в користування кімнати площею 12.5 кв.м., що є найменшою за площею житловою кімнатою в квартирі, іншу житлову кімнату площею 16,8 кв.м. залишити в користуванні відповідачів, оскільки з ОСОБА_2 позивач не перебуває в жодних відносинах, а син ОСОБА_3 є повнолітнім, має свою сім`ю, тому проживання в одній кімнаті з будь-ким з відповідачів є неприйнятним; кухня, умивальник, вбиральня та коридори - залишити в нашому спільному користуванні, крім нас допоміжними приміщеннями користуються власники інших сусідніх квартир, оскільки даний житловий будинок проектувався та мав статус гуртожитку. Просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши позивачу в користування кімнату площею 12,5 кв.м., кухню 4,6 кв.м., умивальник 0,4 кв.м., вбиральню 0.4 кв.м., коридори 6,5 кв.м. та 1,5 кв.м. залишити в загальному користуванні мною, ОСОБА_1 та відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 11.11.2019року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

23.01.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом становлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_2 ,, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності по 1 /3 частці квартира АДРЕСА_1 (а.с.3).

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 12.12.2005року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.36).

Наведені факти свідчать, що між сторонами існують правовідносини щодо встановлення порядку користування нерухомим майном, яке перебуває у спільній частковій власності.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч.1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як передбачено частинами 1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частина 1 стаття 367 ЦК України визначає, що майно, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

З контексту даної норми вбачається, що первинне значення для врегулювання відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є і те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, за наявності ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд, у випадку задоволення позову, має виділити в користування сторонам спору в натурі частки, які максимально відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відповідно абз. 2 п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

В даній справі встановлено, що сторони є співвласниками квартири, загальною площею 42,7 кв.м., а житловою 29,3 кв.м., з якої 12,5 кв.м.- площа 1 кімнати і 16,8 кв.м. площа 2 кімнати.

Визначаючи варіант встановлення порядку користування, позивач значно відійшов від ідеальних часток співвласників, оскільки житлова площа квартири становить 29,3 кв.м., тобто по 9,7 кв.м. за кожним співвласником, а позивач пропонує виділити собі в користування кімнату, площею 12,5 кв.м., а відповідачам 16,8кв.м., що значно погіршує становище відповідачів. З цього слідує, що визначити порядок користування квартирою, про який просить позивач, у даному випадку неможливо, оскільки матиме місце значний відступ від величини ідеальних часток у праві власності на квартиру сторін у справі, що призведе до порушення прав відповідачів.

Разом з тим, підстав для встановлення порядку користування квартирою у спосіб, визначений позивачем, є неможливим, оскільки в такому разі порушується принцип пропорційності користування сторонами своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру та істотно погіршують житлові умови у порівнянні з умовами позивача.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів на користь позивача і судові витрати по справі.

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 16, 355-356, 358, 367 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12,13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.02.2020року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , паспорт серія НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 , паспорт серія НОМЕР_3 .

Суддя: