Постанова

Іменем України

17 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 442/3720/17

провадження № 61-21431св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Дрогобицька міська рада Львівської області, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О., у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 про визнання нечинним рішення сесії Дрогобицької міської ради Львівської області та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області та ОСОБА_3 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просили суд ухвалити рішення, яким:

- визнати нечинним рішення 64 сесії шостого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області № 1659 від 22 липня 2015 року пункт 2.6 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 388 кв. м, кадастровий номер 0:01:052:0062, яка розташована на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для садівництва;

- визнати недійним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку індексний номер 41766408 від 05 серпня 2015 року, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:052:0062, видане на підставі рішення Дрогобицької міської ради Львівської області № 1659 від 22 липня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04 березня 1997 року належить половина житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідною частиною господарських будівель, а друга половина цього будинку на підставі договору дарування від 29 вересня 2009 року належить позивачу ОСОБА_2 Зазначений житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 1 100 кв. м, що підтверджується планом земельної ділянки станом на 03 травня 2008 року, і до нього постійно був проїзд через земельну ділянку житлового будинку АДРЕСА_3 , який був знесений у зв`язку з будівництвом шляхопроводу на вул. Стрийській , а земельна ділянка з 1990 року перейшла у користування їхніх батьків.

Для упорядкування прав на користування земельною ділянкою позивачі звернулись в міську раду з заявою про передачу їм у власність земельної ділянки площею 1 100 кв. м, на підставі якої Дрогобицька міська рада Львівської області 20 грудня 2016 року прийняла рішення № 537, яким надала їм дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В січні 2017 року позивачі звернулись до Держземкадастру для виготовлення документації з землеустрою, де і дізналися, що частина земельної ділянки, якою вони користуються, передана у власність сусідці, відповідачу ОСОБА_3 , яка проживає в будинку АДРЕСА_1 , однак технічну документацію про узгодження меж суміжного землекористування щодо їхньої земельної ділянки з ними не узгоджувала. ОСОБА_3 передала їм для ознайомлення копію свідоцтва про право власності на земельну ділянку, індексний номер 41766408 від 05 серпня 2015 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41766931, з цих документів вони довідались, що ОСОБА_3 передана у власність земельна ділянка кадастровий номер :01:052:0062 площею 0,0388 га для індивідуального садівництва (в подальшому - «спірна земельна ділянка»), якою вони користуються з 1990 року та на якій знаходиться їхній сад та город та проїзд до їхнього будинку. Відтак, вважали, що міська рада не мала підстав для передачі їхньої земельної ділянки у власність іншим особам без попереднього вилучення земельної ділянки.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 травня 2019 року позовні вимоги задоволено, визнано нечинним рішення 64 сесії шостого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області № 659 від 22 липня 2015 року пункт 2.6 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 388 кв. м, кадастровий номер 0:01:052:0062, яка розташована на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для садівництва. Визнано недійним та скасовано свідоцтво про право власності на земельну ділянку індексний номер 41766408 від 05 серпня 2015 року , яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:052:0062, видане на підставі рішення Дрогобицької міської ради Львівської області № 1659 від 22 липня 2015 року. Стягнуто з Дрогобицької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір в розмірі 640 грн.

Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції виходив того, що відділом містобудування та архітектури виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області листом за № 231 від 17 травня 2017 року встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 самовільно встановили огорожу без паспорту прив`язки, погодженого відповідним чином, в результаті чого було порушено мінімально- нормативну ширину проїзду до індивідуального житлового будинку за АДРЕСА_2 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 травня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні їхніх позовних вимог до Дрогобицької міської ради Львівської області та ОСОБА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачі не мали будь-яких передбачених статтею 126 ЗК України документів, які б посвідчували їхні права на спірну земельну ділянку на АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального права просять скасувати постанову апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

10 грудня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не повно з`ясовано обставини справи, не взято до уваги докази наявні в матеріалах справи. Зазначають, що мають законні права на спірну земельну ділянку.

Відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року ОСОБА_3 та Дрогобицька міська рада Львівської області подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких просять залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішення Дрогобицької міської ради Львівської області № 1659 від 22 липня 2015 року було відсутнє в матеріалах справи на час розгляду судом першої інстанції, копію цього рішення було долучено до матеріалів справи лише в ході апеляційного розгляду справи (т. 1 а. с. 292).

Пунктом 1.8 рішення Дрогобицької міської ради Львівської області від 20 грудня 2016 року № 537 надано дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 орієнтовною площею 1 000 кв. м. (т. 1 а. с. 9).

З не посвідченої фотокопії листа Відділу містобудування та архітектури виконавчих органів Дрогобицької міської ради (тобто, одного зі структурних підрозділів відповідача - Дрогобицької міської ради Львівської області) від 17 травня 2017 року № 231 встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 самовільно встановили огорожу без погодженого відповідним чином паспорта прив`язки, в результаті чого проїзд загального користування до будинку АДРЕСА_2 становить 2,80 - 3,0 м, що менше мінімальної нормативної ширини проїзду, передбаченої ДБН 360-92 (т. 1 а. с. 11).

План земельної ділянки АДРЕСА_2 від 03 травня 2008 року містить штамп про самозахоплення 696 кв. м земельної ділянки (т. 1 а. с. 12).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційної інстанції без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень».

Станом на 20 грудня 2016 року (а також станом на 22 липня 2015 року, коли міською радою було прийнято рішення № 1659, яке оспорюється позивачами) позивачі не мали будь-яких передбачених статтею 126 ЗК України документів, які б посвідчували їхні права на земельну ділянку на АДРЕСА_2 .

Враховуючи викладене Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що позивачі не мали будь-яких передбачених статтею 126 ЗК України документів, які б посвідчували їхні права на спірну земельну ділянку на АДРЕСА_2 , а тому їхні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська