КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року місто Київ.

Справа 755/1155/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10711/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року (у складі судді Чех Н.А., повний текст складено 02.07.2020 року )

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування частини квартири удаваним про переведення на позивача прав та обов`язків покупця частини квартири; стягнення з позивача на користь відповідача вартості частини квартири, що внесена на депозитний рахунок,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рівних долях є співвласниками 81/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року. 19/100 частин вказаної квартири, як їй стало відомо вперше 15.04.2014 року по іншій цивільній справі №755/19314/13-ц, належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2006 року. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06.09.2006 року укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого на праві спільної часткової власності 19/100 частин квартири належить ОСОБА_3 . На судовому засіданні 14.02.2015 року під час розгляду справи № 755/13887/14-ц ОСОБА_3 під аудіозапис зазначила серед іншого, що вона знає ОСОБА_2 більше 10 років, доглядала за її мамою, неодноразово надавала і генеральні послуги і матеріальні послуги. Викладене в даному аудіозаписі є добровільним визнанням ОСОБА_3 , що вона отримала кімнату за спірним договором від ОСОБА_2 за надані нею генеральні та матеріальні послуги останній, що доводить удаваність, оплатний і обмінний (бартерний) характер спірного договору дарування від 06.09.2006 року. Відсутність безоплатності при отриманні ОСОБА_3 19/100 частин квартири за спірним договором дарування та наявність майнового інтересу сторін, обмінний (бартерний) характер правовідносин, що склалися між сторонами даного договору, доводить що укладений договір дарування є удаваним, оскільки в дійсності між ними укладений договір міни, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Фактично між сторонами (відповідачами) було укладено договір міни. Договір міни між відповідачами, який вони насправді вчинили, передбачав обмін (бартер) нерухомого майна на послуги (генеральні та матеріальні), які оцінені сторонами у розмірі 4 936 грн. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди, чого не вбачається між відповідачами. Відповідачі уклали договір міни у вигляді договору дарування з метою обходу переважного права її (позивача) на купівлю 19/100 частин квартири, яка передавалась у власність ОСОБА_3 . З урахуванням вимог ст.716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Вважає, що в даному випадку порушено її право на переважне придбання 19/100 частин квартири, і це право підлягає захисту шляхом переведення на неї прав та обов`язків покупця, на підставі визнання удаваним спірного договору дарування частини квартири від 06.09.2006 року, який укладений між відповідачами, із застосуванням судом загальних положень про купівлю-продаж, оскільки відповідачі насправді мали на увазі договір міни (бартеру), тому відносини відповідачів регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Спосіб захисту порушеного цивільного права передбачений законодавством шляхом заміни у договорі купівлі-продажу покупця ОСОБА_3 на неї (позивача ОСОБА_1 ), як такої, що з моменту ухвалення судом рішення про визнання спірного договору удаваним й визнання його дійсним договором міни має, як співвласниця спірного майна, переважне право перед іншими особами на купівлю 19/100 частин квартири за ціною, оголошеною для продажу й зазначеної в п.5 спірного договору. Даний спосіб відновлення її (позивача) прав шляхом зміни покупця не порушує права відповідача ОСОБА_2 , яку влаштовувала в 2006 році ціна обміну 19/100 частин квартири в спірному договорі за рівноцінний розмір отриманих послуг від відповідача ОСОБА_3 , зокрема 4 936 грн. Просила суд визнати договір дарування частини квартири від 06.09.2006 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 удаваним; визнати, що правовідносини сторін регулюються нормами ЦК України, а саме: договором міни, який відповідачі насправді вчинили; встановити, що між відповідачами був укладений договір міни, за яким відповідач ОСОБА_2 передала 19/100 частин квартири відповідачу ОСОБА_3 в обмін на генеральні та матеріальні послуги ОСОБА_3 для ОСОБА_2 ; визнати договір дарування частини квартири між відповідачами 19/100 частин квартири від 06.09.2006 року договором міни (бартеру), який відповідачі насправді мали на увазі; визнати дійсним договір міни 19/100 частин квартири, укладеного 06.09.2006 року між відповідачами; застосувати до договору міни частини квартири між відповідачами 19/100 частин квартири від 06.09.2006 року загальні положення про купівлю-продаж; перевести на неї (позивача) права та обов`язки покупця 19/100 частин квартири за фактично укладеним між відповідачами договором міни (бартеру) від 06.09.2006 року, застосувавши до спірного договору міни загальні положення про купівлю-продаж; стягнути з неї (позивача) на користь ОСОБА_3 визначену сторонами у п.5 спірного договору вартість 19/100 частин квартири, перерахувавши із депозитного рахунку суду грошову суму у розмірі 4 936 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року скасовано заходи забезпечення позову згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року, та скасовано арешт на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини квартири від 06.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Телегою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1242; скасувати заборону ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження належної їй 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , в тому числі передавати в іпотеку чи закладати під заставу.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 згідно поштової відмітки 05.08.2020 року звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в редакції заяви про уточнення позовних вимог від 25.02.2020 року та заяви про зміну предмету позову від 09.04.2020 року.

Скаржник вважає, що оскаржуване рішення ухвалене упередженим суддею Чех H.A. з порушенням норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, є невмотивованим, незаконним, необґрунтованим, не ґрунтується на засадах верховенства права та не відповідає завданням цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Вказує, що судом першої інстанції незаконно закрито підготовче провадження, у порушення норм процесуального права, передбачених ч. 1 ст. 189 та ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України; незаконно відмовлено Позивачу у задоволенні заяви про уточнення зміступозовних вимог (способу захисту порушеного права) та в інших клопотаннях; незаконно відмовлено Позивачу у задоволенні заяви про залучення до справи третіх осіб; незаконно відхилено доказ Позивача без мотивів; судом не мотивовано відхилення доказу Позивача - пояснення Відповідача-3 ОСОБА_3 .

Ухвалою від 13 жовтня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

29 жовтня 2020 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що всі підстави апеляційної скарги зводяться лише до начебто упередженості судді, позов вважає надуманим, необгрунтованим, рішення суду першої інстанції постановлено законно, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлено про судове засідання оголошенням про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України htpps://court.gov.ua, оскільки всі попередні повідомлення за адресою, зазначеною в позовній заяві позивачка через поштове відділеня не отримувала.

В судовому засіданні ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами статей 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вважав встановленими такі обставини

Судом встановлено, що 81/100 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.01.1997 року належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 в рівних долях (а.с.12 т.1).

Згідно договору дарування частини квартири від 06.09.2006 року ОСОБА_2 (дарувальник) передала ОСОБА_3 (обдарована) безоплатно майно, яким є 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 . 19/100 квартири, що дарується, складає одну кімнати загальною площею 14,94 кв.м., житловою - 9,90 кв.м. та належить дарувальнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.07.2006 року. Дар 19/100 частин квартири сторони оцінюють у розмірі 4 936 грн. (а.с.13 т.1).

Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в БТІ 28.09.2006 року.

Судом було приєднано для огляду справу №755/13887/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10.06.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про переведення на неї прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 укладеного 05.07.2006 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , стягнення з- неї на користь ОСОБА_2 вартості цієї частини квартири шляхом перерахування суми з депозитного рахунку, припинення права власності ОСОБА_3 на 19/100 частин квартири - було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.10.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановлю Верховного Суду від 18.02.2018 року рішення Дніпровського районного суду від 10.06.2015 року та ухвала апеляційного суду м.Києва від 13.10.2015 року залишені без змін.

З матеріалів, що були надані Київським державним нотаріальним архівом (вих.1312/01-21 від 24.09.2014 року) в рамках цивільної справи 755/13887/14-ц (а.с.2-33 т.2), яка була приєднана для огляду, встановлено, що при оформленні договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2006 року, за яким ОСОБА_11 (продавець) продав ОСОБА_2 (покупець) 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , співвласникам перед оформленням вказаного договору направлялися телеграми з пропозицією викупити частину квартири. В даному договорі зазначено, що ОСОБА_11 (продавцю) 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 належать на праві власності на підставі договору дарування від 30.04.2002 року.

Позивач в обгрунтування та на підтвердження своїх позовних вимог посилається на пояснення відповідача ОСОБА_3 , надані під час судового засідання 14.02.2015 року по справі №755/13887/14-ц (приєднана для огляду). Цими поясненнями, як зазначено позивачем в позові, на доданому диску (а.с.14) і що відповідає аудіозапису, що надано до даної справи та що міститься в матеріалах справи №755/13887/14-ц (т.5 диск №3), є: «Ваша честь, ОСОБА_2 я знаю более десяти лет. Даже уже где-то двадцать лет. Дело в том, что на протяжении многих лет я ухаживала за ее мамой, она была прикованная, лежачая больная и поэтому она не ходила, и по просьбе ОСОБА_2 я оказывала ей такого рода лечение. Более того также у ОСОБА_2 случилось несчастье, у нее была травма позвоночника и некоторое время она тоже была лежачей. Вот. Мы с ней дружили на протяжении ну где-то уже наверное лет восемнадцать. Я также, но мало того, что я ухаживала за ее мамой, я неоднократно оказывала и генеральные услуги и материальные услуги, и потом мы вместе праздновали праздники и по сей день мы с ней дружим. Ну я даже понятия не имела, что ОСОБА_2 собиралась каким-то образом меня так отблагодарить. Она мне, ну как сказать, подписала дарственную, по поводу вот этой комнаты, где я сейчас проживаю: АДРЕСА_1 ».

Саме ці пояснення зазначає позивач в своєму позові як доказ того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладаючи спірний договір дарування частини квартири від 06.09.2006 року, приховали інший правочин, який вони насправді вчинили - договір міни (бартеру).

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі, що встановлено статтею 718 ЦК України.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 подарувала безоплатно належні їй на праві приватної власності 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 ; за змістом договір дарування від 06.09.2006 року не містить обов`язку обдарованої ( ОСОБА_3 ) вчинити на користь дарувальника ( ОСОБА_2 ) будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Статтями 715, 716 ЦК України встановлено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Вказані вище вимоги законодавства та надані до справи документи дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 , як законний власник 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , мала повне, передбачене законодавством України право, розпорядитися вказаним майном.

Пояснення ОСОБА_3 , яка є новим власником, обдарованою особою, не можуть бути доказом того, що укладаючи договір дарування частини квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_2 насправді укладали договір міни (бартеру).

Пояснення ОСОБА_3 про те, що нею неодноразово надавалися «генеральні послуги та матеріальні послуги» ОСОБА_2 , надані по іншій справі, не може свідчити про те, що сторони договору дарування бажали укласти договір міни (бартеру).

Власник майна вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі обирати особу, якій бажає подарувати своє майно. Право визначати кому дарувати майно, з яких підстав, які спонукання до цього - є лише у власника цього майна.

Суд встановив недоведеність позивачем удаваності договору дарування від 06.09.2006 року, укладеного між відповідачами.

Суд також встановив, що позовна вимога про «переведення на позивача прав та обов`язків покупця, з застосуванням до договору міни загальних положень про купівлю-продаж», враховуючи, що квартира належить різним особам на праві спільної часткової власності, де діють встановлені законом правила і порядок щодо переважного права; вимога про «стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 вартості 19/100 частин квартири, яка була визначена в договорі дарування» (внесено на депозит подвійну суму), враховуючи, що в договорі дарування, який є безоплатним, зазначена в п.5 оцінка сторонами дару, що не є ринковою вартістю майна чи вартістю за якою власник погоджується продати належне йому майно, - взагалі є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства щодо оформлення договорів, в тому числі істотних умов.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встанволеними є доведеними. Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо закриття підготовчого провадження та незаконних відмов у задоволені заяв позивача щодо уточнення змісту позовних вимог, залучення до справ третіх осіб, колегія суддів не примає, так як судом було виконано всі вимоги ЦПК щодо підготовчого провадження.

Відповідно до ст.ст. 196-198 ЦПК України, для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 ЦПК України, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених ЦПК України. Суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 223 цього ЦПК України; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 197 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

Як вбачється з матеріалів справи у підготовче засідання позивач не з`явилась, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 .. В судовому засіданні 12.12.2019 року, до початку розгляду справи по суті, з урахуванням подачі клопотання ще до закриття підготовчого провадження, було постановлено ухвалу про витребування доказів та про відмову в задоволенні клопотання позивача в частині залучення третіх осіб. Подані позивачем після закриття підготовчого провадження клопотання (повторне) про залучення третіх осіб, заява про уточнення змісту позовних вимог, заява про зміну предмета позову були залишені без розгляду в судовому засіданні 17.06.2020 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду було ухвалено судом, який був упереджений є недоведеними. В скарзі не наведено, жодної обставини, які передбачені ЦПК України, як підстави для відводу судді.

Доводи скарги з приводу не задоволення клопотань позивача про витребування нотаріальної справи та прослуховування звукозапису судового засідання в іншій справі, колегія суддів не приймає, оскільки судом в рішенні детально відтворені ті пояснення, на які позивач посилався як на доказ, заявленої ним підстави позову, та надана вірна оцінка таким поясненням.

Колегія суддів погоджується, що наведені позивачем пояснення відповідача ОСОБА_3 не доводять, що під час дарування частини квартири сторони в дійсності мали на меті та укладали договір міни. Надані пояснення ОСОБА_3 про те, що вона на протязі свого життя надавала дарувальнику послуги в тому числі і матеріального характеру не доводять, що сторони домовились про укладення договору міни в 2006 році, який оформили договором дарування.

Відмова у витребуванні нотаріальної справи також була правомірною, оскільки позивач немотивувала, яким чином матеріали нотаріальної справи можуть підтвердити наміри сторін укласти договір міни , а не договір дарування.

Прохальна частина апеляційної скарги, щодо скасування рішення та задоволення позову в редакції уточнених позовних вимог, які не були предметом розгляду суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої апеляційний суд має повноваження лише щодо перегляду рішення суду в частині розглянутих судом першої інстанції вимог.

Доводиапеляційної скарги щодо неповного дослідження доказів, вихід за межі позовних вимог, неправильного застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердженння під час апеляційного розгляду.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає його без змін.

Враховуючи, що від сплати судового збору за подання апеляційної скарги заявник звільнена, і апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України в апеляційного суду відсутні підстави для стягнення вказаних судових витрат з відповідачів в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді