єдиний унікальний номер справи 531/463/20
номер провадження 2/531/246/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Попова М.С.,

за участю секретаря Клименко Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Державного реєстратора Карлівської районної державної адміністрації Тимошенко Сніжани Анатоліївни, про визнання права власності на житловий будинок, виділення частки в окрему одиницю, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та виділити цю частку в окрему одиницю житлового будинку, а також визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора прав та їх обтяжень державного реєстратора прав на нерухоме майно Тимошенко С.А. від 05.03.2015 індексний номер 19814962 про реєстрацію за ОСОБА_3 цілої частини житлового будинку в АДРЕСА_1 .

У позові зазначається, рішенням Карлівського райсуду від 16.03.2015 за позивачем було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Дане рішення набрало законної сили 27.03.2015. Не зважаючи на дане рішення суду, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , згідно Витягу та Свідоцтва від 05.03.2015. Позивач звертався до Карлівської РДА з заявою про реєстрацію права власності, але отримав усну відмову, так як спірне домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що він на законних підставах став власником будинку і він має всі законні підстави для визнання права власності на нього, виділивши цю частку в окрему одиницю (житловий будинок). Проведена за відповідачкою державна реєстрація права власності на вказаний вище житловий будинок негативно впливає на права позивача, оскільки, як він зазначає, його фактично права власності на вказаний вище житловий будинок.

Позивач та його представник в суді підтримали позов у повному обсязі, просили суд його задовольнити. Позивач пояснив, що у 1954 році його матері дали земельну ділянку та вона побудувала будинок. У 1968 році, після смерті матері, позивач прийняв спадщину. У 2015 було рішення суду про визнання за ним права власності на будинок в порядку спадкування після смерті матері. Раніше він жив спільно з відповідачкою, будували новий будинок, за цією ж адресою. На даний час, обидва будинки (у якому проживає позивач та відповідачка), знаходяться за однією адресою. Позивач просить визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_2 . Відмови державного реєстратора позивач не має.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник позов не визнали, заперечили проти його задоволення у повному обсязі. Дії державного реєстратора вважають повністю законними. За даною адресою мається два будинки. Позивач не вчиняв жодних дій, щодо реєстрації за ним будинку А-1. Відповідачка проживає у будинку Б-1. Всі документи відповідачка оформляла на себе. Газ проводила у 1993 році.

Відповідач, Державний реєстратор Карлівської РДА, до суду не з`явилася, нею було подано відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову в частині скасування рішення про державну реєстрацію, з підстав, зазначених у відзиві. Справу просила розглядати без її участі.

Заслухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Матір`ю позивача, ОСОБА_5 , 26.02.1968 року було складено заповіт на користь позивача (а.с.6).

Рішенням Карлівського райсуду від 16.03.2015 визнано за ОСОБА_1 право власності, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , на житловий будинок «А-1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

04.03.2015 за ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію житлового будинку по АДРЕСА_1 , що вбачається з наданого Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Згідно Свідоцтва про право власності від 05.03.2015 (а.с.9), ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Фактично це означає, що власник нерухомого майна може розпоряджатися своїм майном керуючись власними переконаннями і власною волею не порушуючи при цьому інтереси інших осіб. Власник майна або уповноважена ним особа можуть поділити нерухоме майно або виділити з нього певну частину. Так само власник або співвласники декількох об`єктів нерухомого майна можуть об`єднати ці об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до статей 3-4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав (в т.ч. права власності) на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації, можуть вчинятися, якщо такі права зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, тобто зареєстровані в державному реєстрі прав. Винятками з цього права є випадки, коли права на нерухоме майно виникли до 1 січня 2013 року та державна реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло до 2013 року, або ж державної реєстрації таких прав закон не вимагав.

Отже, якщо поділ будинку технічно можливий, право власності на нього та на земельну ділянку, на якій він розташований, належним чином оформлені, поділ такого будинку здійснюється в порядку, визначеному Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 18.06.2007.

Пунктами 1.2, 2.1, 2.2 вказаної інструкції визначено, що поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Об`єкти нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 N 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за N582/5773, а також єдині майнові комплекси, що належать на праві власності і розташовані на одній земельній ділянці, можуть бути поділені на самостійні об`єкти нерухомого майна. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться

відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

У п.2.7.Інструкції зазначено, що спори щодо поділу об`єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку.

Також визначено порядок розрахунку часток співвласників.

Цивільний Кодекс розрізняє два види спільної власності: спільна часткова та спільна сумісна власність.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 Кодексу).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 Кодексу).

Статтею 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до статті 367 Кодексу майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Частини перша та друга статті 370 ЦК встановлює, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

При цьому, частиною третьою статті 370 ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 Кодексу. Тобто, в порядку, передбаченому для виділу частки із майна, що є у спільній часткові власності.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частини перша третя статті 372 Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що спірне домоволодіння, в АДРЕСА_1 , не перебуває у сторін у спільній сумісній чи частковій власності, за позивачем судом визнано право власності в порядку спадкування на житловий будинок «А-1», що розташований за вказаною адресою, відповідачка, в свою чергу, є власником та користувачем іншого будинку, який розташований за цією ж адресою, «Б-1», що не заперечувалося сторонами в суді, тобто дані будинки вже являються окремими одиницями, крім того, позивачем в суді не доведено незаконність проведеної відповідачем реєстрації на будинок, або протиправність дій реєстратора при проведенні державної реєстрації.

Враховуючи вищевказане, суд не вбачає підстав для задоволення позову, а тому відмовляє у його задоволенні у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 364, 367, 370 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Державного реєстратора Карлівської районної державної адміністрації Тимошенко Сніжани Анатоліївни, про визнання права власності на житловий будинок, виділення частки в окрему одиницю, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 17.11.2020.

Суддя