Справа № 148/1503/18
Провадження №2/148/115/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 грудня 2020 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 ( на даний час прізвище ОСОБА_3 ), за участю третьої особи - Служби у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Враховуючи уточнені позовні вимоги, позивач мотивує позовні вимоги тим, що 19.05.2013 між ним та відповідачем було укладено шлюб. В шлюбі у них народився син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя з відповідачем у них не склалось, їхні відносини погіршились. Спочатку дружина на нетривалий час залишала сім`ю, а згодом взагалі залишила його з сином і стала проживати в іншому місці і їхня сім`я розпалась. 01.06.2018 рішенням Тульчинського районного суду їх шлюб було розірвано. Їх син залишився проживати з ним. Після того як відповідач залишила сім`ю вона матеріальної допомоги на утримання сина не надавала. Через це він звернувся до суду із заявою про стягнення з відповідача аліментів. Згідно судового наказу Тульчинського районного суду від 01.02.2018 з відповідача на його користь стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Однак, жодного разу вона аліменти не сплатила.

Їх син є малолітнім і потребує догляду та матеріальної допомоги, однак відповідач, як мати, ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надавала і не надає. Син проживає з ним. Актом обстеження матеріально-побутових та санітарно-гігієнічних норм комісією Кинашівської сільської ради встановлено відсутність піклування матір`ю щодо свого сина ОСОБА_11 .

Відповідач, як мати дитини, у відповідності до норм моралі та закону зобов`язана займатись вихованням свого сина та утримувати його до повноліття. Однак, вона не виконує своїх батьківських обов`язків, вихованням сина не займається. З січня 2018 року відповідач з сином не проживає, ніякої участі у його вихованні не приймає. Також вона не спілкується з ним, не дзвонить, не цікавиться його життям, не проявляє щодо нього материнської турботи та піклування, не виховує та не утримує його протягом 6 місяців.

Через дані обставини він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить позбавити відповідача батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_11 за місцем проживання його батька ОСОБА_1 , судові витрати стягнути відповідно до вимог діючого законодавства.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовні заяві обставини та просять позов задовольнити. Також позивач пояснив, що відповідач лише один раз навідала сина у дитсадку та декілька разів зустрічалась з ним у його присутності. Це було у 2018 році. За весь період вона сплатила лише 5000 грн аліментів в примусовому порядку. З січня 2018 року вони з відповідачем разом не проживають. В 2018 році відповідач відвідала сина всього 4 рази.

Відповідач позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні. Також пояснила, що дитина проживає з батьком, оскільки в неї не було житла. Вона відвідувала сина в 2018 році та 2019 році. В школі не була ні разу. Востаннє дитину бачила в серпні 2020 року. Вона працює тиждень вдень, а тиждень вночі. Навіть хотіла викрасти сина зі школи. Згідно наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву відповідач вважає, що позов є безпідставним. Відсутність матеріальної допомоги по утриманню дитини не є підставою для позбавлення її батьківських прав. Твердження позивача, що вона ухиляється від обов`язку займатись вихованням сина не відповідає дійсності, так як він перешкоджає їй у спілкуванні із ним. Її спроби відвідати сина у дитсадку та побути з ним закінчувались скандалом. Вихователі дитсадка повідомили їй, що батько забороняє їм надавати можливість сину спілкуватися з матір`ю. Із сином вона має можливість спілкуватись лише іноді по телефону. Позивач та його батько перешкоджають їй у спілкуванні з сином, погрожують фізичною розправою. Її вини у тому, що вона не може проживати разом із сином в даний час та повноцінно займатись його вихованням та забезпеченням немає. Колишній чоловік не дає їй спілкуватись з ним. На її пропозицію віддати їй дитину на виховання відповідає відмовою та висуває вимогу, щоб вона відмовилась від права на частину спільного майна подружжя.

Третя особа - представник Служби у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, враховуючи наявний в матеріалах справи висновок районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування. Також вказав, що на засідання комісії відповідач не з`явилась.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він являється батьком позивача і йому відомо, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає.

Свідок ОСОБА_6 , суду пояснила, що вона являється директором дитсадку і їй відомо, що близько чотирьох років тому дитину в садок водив батько. Матері не було місяців п`ять. Потім вона приїхала і хотіла забрати дитину, але їй її не віддали. Після того вона знову з`явилась через чотири місяці і хотіла забрати дитину. Тоді викликали поліцію, дитину не віддали. Згодом вона ще раз приїзджала, але дитина була вдома, хворіла. Коли мати приїзджала, то дитина нервувала. На випуск дитини матері не було. На свята у дитячому садку мати не приходила.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона являється вчителем дитини з першого класу. Дитина була підготовлена до школи. Вихованням займається батько. Мати в школу не приходить, не цікавиться сином. На дні його народження, свята у школі також. Дитина всім забезпечена.

Заслухавши учасників справи, свідка, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження від 24.09.2013 серія НОМЕР_1 (а.с.7 т.1) батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно копії заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.06.2018 у справі №148/138/18, яке набрало законної сили 02.07.2018 (а.с.8 т.1), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 19.05.2013 виконкомом Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис № 01 від 19.05.2013 було розірвано.

Згідно копії паспорта № НОМЕР_2 , виданого 11.05.2019 органом 0534 (а.с.232 т.2) вбачається, що прізвище відповідача - ОСОБА_3 .

Згідно довідки Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 23.07.2018 №1292 (а.с.9 т.1) та від 11.10.2018 №1883 (а.с.93 т.1) склад сім`ї ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 слідуючий: дружина - ОСОБА_3 , 1995 року народження, яка зареєстрована, але не проживає; мати - ОСОБА_14 , 1960 року народження; батько - ОСОБА_5 , 1960 року народжження; брат - ОСОБА_15 , 1988 року народження, який зареєстрований, але не проживає; син - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки-характеристики виконкому Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 23.07.2018 №1293 (а.с.11 т.1) ОСОБА_1 проживає в с.Кинашів, Тульчинського району, Вінницької області. Серед жителів села характеризується позитивно. Постійно займається вихованням сина ОСОБА_11 , 2013 року народження. Скарг і заяв від жителів села до виконавчого комітету на гр. ОСОБА_1 не поступало. Іншими даними виконком сільської ради на гр. ОСОБА_1 не розраховує.

Згідно довідки-характеристики виконкому Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 23.07.2018 №1294 (а.с.12 т.1) ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично за зареєстрованим місцем проживання більше шести місяців не проживає. По місцю проживання характеризується не з кращої сторони. Авторитетом серед жителів села не користується, так як свідомо не приймає участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не піклується про його стан здоров`я, не забезпечує продуктами харчування, одягом, взуттям. На даний час ОСОБА_3 більше шести місяців з дитиною не проживає. Місце перебування її невідоме. Іншими даними виконком сільської ради на гр. ОСОБА_3 не розраховує.

Згідно довідки про неотримання аліментів Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 26.07.2018 №38 (а.с.13 т.1) ОСОБА_1 не отримував аліментів від ОСОБА_3 за період з 23.01.2018 по 23.07.2018.

Згідно довідки "Дитячого ясла-садка" с.Кинашів, Тульчинського району, Вінницької області від 26.07.2018 №7 (а.с.14 т.1) ОСОБА_3 за останніх 6 місяців не приймала участі в навчанні та вихованні свого сина ОСОБА_11 .

Згідно довідки КП "Тульчинський РЦ ПМСД" від 30.07.2018 (а.с.15 т.1) ОСОБА_3 не піклується про розвиток та здовор`я дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина часто хворіє ГРВІ. На прийом до лікаря з дитиною завжди приходить батько ОСОБА_1 , який піклується про здоров`я дитини, завжди дотримується порад лікаря.

Згідно довідки філії "Птахокомплекс" ТОВ "Вінницька птахофабрика" від 31.07.2018 №269 (а.с.16 т.1) ОСОБА_1 постійно працює з 16.05.2017 на посаді водій автотранспортних засобів в філії "Птахокомплекс" ТОВ "Вінницька птахофабрика" с.Оляниця, Тростянецького району, Вінницької області та його дохід за останні шість місяців за період з січня 2018 року по червень 2018 року становив 44860,19 грн, з яких: утримано - 8747,74 грн, всього виплачено - 36112,45 грн.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових та санітарно-гігієнічних умов життя сім`ї ОСОБА_1 від 12.11.2018 (а.с.96 т.1) в сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 проживають: син - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати - ОСОБА_14 , 1960 року народження та батько - ОСОБА_5 , 1960 року народження. В наявності власне житло, санітарно-гігієнічний стан житлових приміщень задовільний, наявне газове опалення. Син ОСОБА_11 забезпечений всім необхідним. Мати ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні дитини, вихованням займається один батько. Батько піклується про стан здоров`я дитини. Згідно висновку комісії було фактично встановлено, що син ОСОБА_11 , 2013 року народження фактично проживає з батьком ОСОБА_1 .. Мати ОСОБА_3 за даною адресою не проживає, вихованням дитини не займається, речі першої необхідності для дитини не купує. Зі слів чоловіка та його батьків з`ясовано, що дружина ОСОБА_3 не проживає з січня 2018 року і по даний час.

Згідно копії ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.10.2017 у справі №148/1554/17, яка набрала законної сили 13.10.2017 (а.с. 97-98 т.1) кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1, ч. 2 ст.185 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.

Згідно довідки КП "Тульчинський РЦ ПМСД" від 17.12.2018 (а.с.95 т.1) з ОСОБА_3 на даний час проживає його син ОСОБА_11 , 2013 року народження, який часто хворіє ГРВІ. На протязі 1 року станом дитини мати не цікавиться, на прийом до лікаря з дитиною приходить тільки батько.

Згідно довідки "Дитячого ясла-садка" с.Кинашів, Тульчинського району, Вінницької області від 28..01.2019 вих.№2 (а.с.233 т.1) ОСОБА_11 , 2013 року народження не відвідував заклад дошкільної освіти в грудні 2018 року 11 днів та 18 днів у січні 2019 року.

Згідно довідки філії "Птахокомплекс" ТОВ "Вінницька птахофабрика" від 11.02.2019 №152 (а.с.92 т.1) ОСОБА_1 постійно працює з 16.05.2017 на посаді водій автотранспортних засобів в філії "Птахокомплекс" ТОВ "Вінницька птахофабрика" с.Оляниця, Тростянецького району, Вінницької області та його дохід за період з січня 2018 року по січень 2019 року становив 100650,49 грн, з яких: утримано - 19579,07 грн, всього виплачено - 81071,42 грн.

Згідно довідки Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 24.04.2019 №808 (а.с.94 т.1) ОСОБА_3 , 1995 року народження зареєстрована, але фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів чоловіка ОСОБА_1 його дружина не проживає з січня 2018 року.

Згідно довідки Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 16.08.2019 №79 (а.с.234 т.1) на виконанні Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 немає.

Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.12.2019 ВП №60854489 (а.с.126 т.1) вбачається, що на виконанні у Ладижинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області перебуває виконавчий лист №148/2290/18, виданий Тульчинським районним судом 05.12.2019 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. (дві тисячі гривень), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів з ОСОБА_3 від 31.01.2020 №1695 (а.с.127 т.1) станом на 01.01.2020 заборгованість по сплаті алментів на користь ОСОБА_1 складає 24774,20 грн.

Відповідно до висновку районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування від 28.11.2018 №01.01-40/2378 (а.с.128-129 т.1) районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_3 , 1995 року народження відносно малолітньої дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наданий позивачем акт обстеження маетеріально-побутових та санітарно-гігієнічних умов життя сім`ї ОСОБА_1 (а.с.10 т.1) суд до уваги не бере, оскільки він не містить дати його складання, а тому не є належним доказом.

Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що на даний час спільна дитина сторін знаходиться у батька та перебуває на його утриманні, згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітній син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 сторони не дійшли.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюютьсяСімейним та Цивільним кодексами України.

Відповідно до ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі СК України) кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов`язані поважати дитину, а також несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Згідно із ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути судом позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Згідно п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У пункті 16 вказаної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається на нього.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази недостатніми, оскільки на їх підставі неможливо дійти однозначного висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування, а саме для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також при розгляді справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Таким чином, позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обгрунтування позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, а тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина немає. Відтак, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходить з таких обставин.

Статтею 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.2 ст. 2 СК України сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання врегульовано Сімейним кодексом України.

Згідно із ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, на турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Така правова позиція викладена і Верховним Судом України в постанові від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16.

Таким чином, вищезазначене положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

При цьому, вимоги національного законодавства, а саме: ст. 21, 22, 24, 51 Конституції України, ст. 141 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Судом враховано, що на момент розгляду справи малолітньому ОСОБА_11 виповнилось лише 7 років. На думку суду, він ще не досяг того віку, коли може усвідомлювати свою прив`язаність до одного з батьків та може самостійно визначитися зі своїми бажаннями.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01.07.2017 у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 08.01.2009 у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" та рішення від 16.07.2015 у справі "Мамчур проти України").

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29.11.2017 в справі № 6-1945цс17).

Зібрані у справі докази свідчать про те, що батько ОСОБА_1 постійно піклується про сина, турбується про його здоров`я, бере участь у його духовному та фізичному розвиткові, цікавиться навчальним процесом, в той час як мати ОСОБА_3 не піклується про сина, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, навчання, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі.

Судом прийнято до уваги, що дитина вже тривалий час проживає з батьком, мати не підтримує з ними стосунки, самоусунулась від виховання сина, не цікавиться його навчанням, батько здатний забезпечити сприятливі умови виховання дитини.

Зважаючи на викладене, враховуючи сталі соціальні зв`язки, які склались у дитини за місцем її проживання та навчання, недоцільність порушення стабільності її повсякденного життя, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_11 з батьком ОСОБА_1 на сьогодні максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, покази свідків, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості та захисту прав малолітньої дитини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, 704,80 грн (а.с.57) (за позовну вимогу щодо визначення місця проживання дитини).

На підставі викладеного, керуючись ст.3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20.11.989, п.6 Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, ст. 51 Конституції України, ст. 8, 11-12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 2, 7, 152, 155, 160, 161, 164, 171 СК України, ст. ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, 263- 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини задовольнити частково.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати з оплати судового збору в сумі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Решту судових витрат, понесених позивачем, залишити за ним.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 06.01.2021.

Суддя: