ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6789/19 Головуючий у 1-й інстанції:Щаслива О.В.
провадження № 22-ц/807/2776/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УРСИББАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року АТ «Укрсиббанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 17.10.2006р. у розмірі 966,36 доларів США, посилаючись на те, що останнім не було виконано своєчасно зобов`язання з дострокового повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків і пені, стягнутих рішення суду від 16.06.2017р., а тому він має сплатити за період з 11.11.2016р. по 25.03.2019р. (дата погашення основного боргу) відповідно до умов договору, листа № 156761 від 19.02.2008р. та ч. 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти у подвійному розмірі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя області від 17червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «УКРСИББАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Черкашина І.І. зазначає, що банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в судовому порядку, а тому його право на подальше нарахування передбачених цим договором процентів припинилось. При цьому, посилаючись на вимоги ч. 2 статті 625 ЦК України, банк одночасно нараховує проценти, визначені кредитним договором, які можуть нараховуватись лише протягом строку кредитування. Просить скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню за такими підставами.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2006 року сторони уклали договір кредиту № 0, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 21650 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим строком погашення заборгованості до 18 жовтня 2027 року (а. с. 11-19).

Станом на листопад 2016 року у позичальника виникла заборгованість за договором в сумі 12996,08 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 12028,08 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 968 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 454,99 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення кредиту у сумі 1789 грн. 93 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань зі сплати відсотків у сумі 2192 грн. 74 коп.

Вказана заборгованість рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2017р., яке набрало законної сили 27.06.2017р., стягнута з відповідача на користь банку (а. с. 37-39).

Отже, відбулось дострокове повернення кредиту, вказана заборгованість за яким нарахована банком та стягнута судом станом на 17.11.2016р.

З матеріалів справи вбачається, що вказане рішення виконано боржником ОСОБА_1 шляхом погашення стягнутої судом заборгованості, що підтверджується копіями постанов про закінчення виконавчого провадження № 58124657 від 23.05.2019р. та від 20.05.2019р., квитанціями про здійснені платежі.

В новому позові в цій справі банк просить стягнути з ОСОБА_1 проценти у розмірі 966,36 доларів США, нараховані відповідно до умов кредитного договору, листа № 156761 від 19.02.2008р. та ч. 2 статті 625 ЦК України, посилаючись на те, що нарахована станом на 11.11.2016р. заборгованість в сумі 12 996,08 доларів США, яка стягнута судом, фактично сплачена відповідачем лише 26.03.2019р., а тому за цей період відповідач має сплатити відсотки у подвійному розмірі, які обумовлені змінами до кредитного договору для простроченої основної заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив із того, що сума відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, пред`явлена до стягнення, є недоведеною, оскільки підстави її стягнення не зазначені позивачем, та не наведено розрахунок обчислення цієї суми.

Такі висновки суду позивач вважає помилковими, вказуючи в апеляційній скарзі, що банк належним чином обґрунтував свої вимоги, вказавши в позовній заяві, що розраховує проценти у розмірі 966,36 доларів США за період з 11.11.2016р. по 25.03.2019р. відповідно до умов договору, листа № 156761 від 19.02.2008р. та ч. 2 статті 625 ЦК України. А розрахунок було долучено до позовної заяви, на який суд уваги не звернув та не перевірив його обгрунтованість і правильність.

Перевіривши доводи скарги в цій частині, колегія дійшла наступного.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Банк у позовній заяви послався на розділ 9 кредитного договору, яким унормовано нарахування процентів та зміна ставки за процентами.

Згідно з п.п. «а» пункту 9.2 кредитного договору, відповідно до вимог статті 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії цього договору банк відповідно до умов п. 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору), надіславши не пізніше 14 календарних днів до дня її зміни повідомлення про це позичальнику. Якщо позичальник не висловить письмової незгоди з новою ставкою, то збільшена процентна ставка вважається узгодженою та підлягає застосуванню.

Листом № 156761 від 19.02.2008р. банк повідомив ОСОБА_1 , що з метою підвищення якості умов кредитування фізичних осіб з 12 березня 2008р. запроваджує нову систему нарахування відсотків у випадку прострочення позичальником платежу за кредитним договором. В такому разі банком приймається рішення нараховувати підвищені проценти не на всю суму кредиту, а лише на прострочену суму основного боргу, а саме, в розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу ( а.с. 22).

Отже, фактично банк не заперечує, що вказаним листом вносились зміни до розділу 9 кредитного договору.

З розрахунку нової заборгованості за процентами в сумі 966,36 доларів США слідує, що банком проценти у подвійному розмірі, тобто за ставкою 20,60000, нараховувались за період з 11.03.2016р. по 25.03.2019р. на прострочену частину кредиту, а таблиця цього розрахунку містить вказівку про те, що таке нарахування здійснюється на загальний залишок заборгованості за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України ( а.с. 49-зворот - 51).

З цієї довідки-розрахунку слідує, що, попри виведення станом на 17.11.2016р. загального розміру основної заборгованості для її дострокового стягнення, та її фактичного стягнення іншим судовим рішенням, банк після цього нараховує подвійні відсотки на якісь щомісячні платежі за кредитом, які вже не можуть нараховуватись, оскільки договірні відносини припинились достроковим стягненням всього тіла кредиту.

Таким чином, фактично банк пов`язує нову заборгованість за відсотками зі зміненими умовами кредитного договору, на що вказує посилання на п. 9.2 кредитного договору та лист № 156761 від 19.02.2008р., згідно з яким банк вніс у договір зміни в частині збільшення відсоткової ставки для простроченого основного боргу. Та одночасно вважає, що в такий спосіб застосовує вимоги ч. 2 статті 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Велика Палата Верховний Суд у постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)та від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказувала, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У постанові КГС ВС від 16.04.2020 у справі № 914/479/19 висловлено ключову тезу, згідно з якою вимоги частини другої статті 625 ЦК України мають імперативний характер. Цією правовою нормою передбачено можливість сторін у договорі лише змінювати розмір процентів річних.

Наразі, з апеляційної скарги банку слідує, що він вважає, що договором визначив розмір процентів для відповідальності позичальника згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді подвійної ставки, встановленої для поточних платежів.

Але вбачається, що кредитним договором не узгоджувались відносини після спливу строку кредитування, а подвійна ставка встановлена не у порядку відповідальності за ч. 2 статті 625 ЦК України, про що взагалі не згадується у кредитному договорі та листі № 156761 від 19.02.2008р., а для простроченої заборгованості на час дії договору.

З цього приводу Верховним Судом у постановах проводились відповідні розмежування.

Спочатку у постанові Великої Палати ВС від 28 березня 208р. у справі № 444/9519/12 заначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо підсумувати коротко, то суть висновків постанови у справі № 444/9519/12 полягає у тому, що неприпустиме одночасне стягнення двох видів процентів різних за своєю правовою природою: 1) процентів за користування грошовими коштами згідно ч.2 статті 1048 і ч.2 статті 1050 ЦК України, та 2) процентів за прострочення виконання грошового зобовязання за ч.2 статті 625 ЦК України.

Саме в розвиток цієї концепції Великою Палатою ВС було прийнято іншу постанову від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, в якій було уточнені підходи по стягненню процентів, що виникають з кредитних правовідносин.

Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами".

Уточнюючи правовий зміст цих термінів, у пункті 6.20 постанови у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошові кошти поділяються на дві категорії:

-«проценти за користування кредитом» - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України;

-«проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами» - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

Банк, посилаючись на те, що нарахував фактично проценти за неправомірне користування чужими коштами, тобто відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, застосовує процентну ставку та порядок нарахування, визначені у кредитному договорі для прострочених зобов`язань у період кредитування. Ставки процентів для зобов`язань, які виникають після припинення кредитування, зокрема, у випадку дострокового стягнення всього кредиту, з посиланням на вимоги ч. 2 статті 625 ЦК України кредитний договір не містить, тобто така відповідальність у кредитному договорі не узгоджувалась.

В такому разі банк не може застосовувати процентні ставки для нарахування відсотків, визначені для застосування під час дії договору. Його майнові права в цьому випадку можуть бути захищені лише шляхом застосування процентної ставки у розмірі 3 % річних, визначеної ч. 2 статті 625 ЦК України, тобто законом, але таких вимог позивач не заявляв, намагаючись отримати відсотки за ставкою 20,6000, яка передбачена на період дії кредитного договору та не може вважатись узгодженою для застосування в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України.

Зважаючи на все вище наведене, колегія не вбачає підстав для задоволення таких вимог апелянта, тому у відповідності до положень статті 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 10 листопада 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.

Дата документу 10.11.2020 Справа № 336/6789/19