Номер провадження: 22-ц/813/3957/20
Номер справи місцевого суду: 522/8109/17
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Л.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 яка діє від власного імені та як правонаступник ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме належною їй часткою квартири

АДРЕСА_1 , мотивуючи це тим, що вона є є співвласником квартири АДРЕСА_1 , але мешкає зі своєю родиною за іншою адресою. Відповідачі перешкоджають їй у користуванні належною позивачу часткою квартири, регулярно змінюючи замки вхідних дверей та не впускають до квартири, у зв`язку з чим позивач неодноразово зверталася до органів поліції. Востаннє позивач потрапила до квартири за допомогою органів поліції, та побачила, що відповідачі зайняли належні їй на праві власності кімнати в даній квартирі та позрізали радіатори опалення.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Згідно з відповіддю Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса від 11.12.2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася.

В судовому засіданні дочка померлої ОСОБА_3 . ОСОБА_2 пояснила, що вона постійно проживала зі своєю матір`ю ОСОБА_3 на час смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 , де має зареєстроване місце проживання з 16.12.1998 року, що підверджується відповіддю з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.18).

Тобто ОСОБА_2 вважається особою, яка фактично прийняла спадщину.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2020 року ОСОБА_2 , яка є співвідповідачем у справі разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю останньої, залучена до участі у справі в якості процесуального правонаступника ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

Такий висновок районного суду відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Судом встановлено, що:

- ОСОБА_1 є власником 230/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 16.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Карімовою Л.М., за реєстровим № 1146.

- ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по справі є власниками по 115/1000 частинами квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 24.04.2004 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою.

На підтвердження заявлених вимог представник позивача посилався, що ОСОБА_1 зверталась 22.12.2016 року із заявою до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області про те, що відповідачі не надають їй ключі від квартири, співвласником якої являється позивач.

Також позивач посилалася, що ОСОБА_2 , в поясненнях наданих нею відповідно до вищезазначеної заяви інспектору поліції Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області зазначила, що не надає ключі від квартири, оскільки ОСОБА_1 не здійснює належного утримання, належної їй частки комунальної квартири, що погіршує умови проживання відповідачів у спірній квартирі.

В судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснила суду, що вона проживає у комунальний квартирі разом зі своєю хворою матір`ю і вони є власниками частки у квартирі. Власником іншої частки квартири є ОСОБА_1 , яка там не проживала і не проживає. Разом з тим ключ від спільної вхідної квартири у ОСОБА_1 був, але та його напевно загубила і про відсутність у ОСОБА_1 ключа, ОСОБА_2 дізналася лише тоді коли ОСОБА_1 прийшла разом з дільничим інспектором. ОСОБА_1 до неї з приводу отримання дубліката ключа не зверталася і зайти у квартиру не намагалася. Коли відповідач давала пояснення дільничому інспектору в неї не було запасного ключа, тому вона на пропозицію дільничого зробила дублікат, який поштою надіслала позивачу. Також відповідач пояснила, що позивач не турбується про свою власність, в її кімнатах розбиті вікна, відсутнє опалення. Вона стверджує, що у позивача був ключ від квартири, і якщо вона його загубила то лише з власної недбалості. Двері та замки змінювали востаннє не менше 7 років тому. ОСОБА_1 та її чоловік востаннє були у квартирі після залиття в січні 2015 року. Взагалі їй незрозуміло чому відповідач має за свій власний кошт та у свій вільний час виготовляти дублікат ключа від вхідних дверей квартири і за власний кошт направляти позивачу, яка принципово не отримує ключ на пошті. До суду позивач звернулась з метою встановити факт, що вона не мала доступу до своєї кімнати щоб в іншій судовій справі перекласти вину затоплення квартири сусідів на відповідачів. В своїх поясненнях дільничому інспектору відповідач дійсно вказала, що не дає ключ, але лише тому, що на той момент ключ у неї був в єдиному примірнику, а не тому що вона взагалі відмовляється дати ключ ОСОБА_1 і бажає таким чином перешкодити останній потрапити до належного їй житла. При цьому доступ позивачу до квартири ніколи не обмежувався і навпаки ОСОБА_2 завжди вимагала, щоб позивач турбувалась про свою власність і вставила скло у вікна кімнат, які належать ОСОБА_1 , оскільки по всій квартирі через відсутність скла у кімнатах ОСОБА_1 , низька температура.

На підтвердження безпідставності заявлених вимог позивача надала до суду копію конверту від 03.01.2017 року з описом вкладення, з якого вбачається, що у конверті знаходиться ключ від квартири АДРЕСА_1 , який нею направлявся на адресу ОСОБА_1. Однак ОСОБА_1 лист не отримала та він повернувся на адресу відправника із зазначенням «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Стаття 55 Конституції України наділяє кожну особу правом захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань.

Норма ч. 2 ст. 386 ЦК закріплює за власником право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав належних і достатніх доказів, перешкоджання їй з боку відповідачів у користуванні квартирою в тому числі і через заміну замків вхідних дверей з не допуском у квартиру (відмова відчинити вхідні двері та допустити у квартиру), зокрема не надано акту вільної форми про неспроможність відчинити вхідні двері попереднім ключем у зв`язку із заміною замків та про не допуск позивача до квартири за підписом сусідів, завірених представником обслуговуючої будинок організації (ДЕЗ, ОСББ тощо).

Тобто факт реального перешкоджання позивачу у користуванні квартирою шляхом не допуску у квартиру з боку відповідачів у зв`язку з заміною ними замків вхідних дверей та відмовою відчинити двері позивачу, останньою належними і допустимими доказами не зафіксований і в судовому порядку не доведений.

Встановлені законом гарантії захисту прав власника щодо припущення ним самої можливості порушення свого права власності іншою особою засновані на наявності у власника достатніх для цього підстав і дотримання цієї вимоги закону виключає саму можливість зловживання власником своїх прав щодо іншої особи (іншого співвласника тощо).

Між тим, як вбачається з обставин справи і підтверджено належними доказами, ОСОБА_2 після відібрання у неї пояснень дільничим інспектором 22.12.2016 року за заявою від цієї ж дати поданою до органів поліції позивачем, виготовила дублікат ключів від вхідних дверей квартири і залишила його на поштову відділку з описом вкладення до «восстребования» за місцем обслуговування будинку, де мешкає позивач ОСОБА_1 , який однак повернутий поштою у зв`язку закінченням терміну зберігання (а. с. 93-96).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 після того, як вона дізналася від дільничого інспектора 22.12.2016 року про потребу ОСОБА_1 ключів від вхідних дверей квартири, виготовивши за власний кошт дублікат такого ключа не лише залишила його у поштовому відділку до «востребования» ОСОБА_1 , а і після повернення їй поштою ключа за закінченням строку зберігання, підтверджувала готовність віддати цей дублікат ключа в районному суді, а потім в апеляційному суді. Проте присутні в судових засіданнях в районному, а потім і в апеляційному суді представники ОСОБА_1 не виявили ініціативи в отриманні для неї дублікату цього ключа.

При таких обставинах, судова колегія не вбачає наявність у позивача достатніх підстав для припущення порушення відповідачами її права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом створення перешкод у користуванні (доступі) до квартири, а відтак висновок суду першої інстанції про відмову у позові відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Сам по собі факт звернення позивача до органів поліції 22.12.2016 року із заявою про здійснення перешкод в сукупній оцінці з іншими встановленими у справі обставинами та дослідженими доказами не надає змогу дійти до висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тобто про відповідність цього доказу критерію достатності для задоволення заявлених вимог (ч.І ст. 78 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом порядку дослідження доказів і залучення копії конверту з позначкою «До восстребования ОСОБА_1 » з описом вкладення та запискою не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки з технічного запису судового засідання вбачається, що ОСОБА_2 повідомила суд про даний конверт і про те, що вона надсилала поштою виготовлений відповідачем за власні кошти дублікат ключа для ОСОБА_1 і листувала їй щоб та отримала на пошті ключ.

Само по собі не відображення зазначених обставин або їх некоректне та неповне відображення в журналі судового засідання, за наявності технічного запису судового засідання, де зазначені обставини зафіксовані, висновок суду першої інстанції не спростовують і не надають апеляційному суду підстави для прийняття відповідних доводів апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 не обґрунтував в апеляційній скарзі поважність причин не отримання ОСОБА_1 ключа у поштовому відділку, де той був залишений ОСОБА_2 для ОСОБА_1 і зберігався до «востребования» і був повернутий за закінченням терміну зберігання. Тому доводи апеляційної скарги, що суд отримавши представлений у запечатаному конверті ключ від квартири, оглянув його та повернув відповідачці не переконавшись чи є це той самий ключ від квартири сторін у справі не можуть бути прийнятими до уваги.

Доводи апеляційної скарги про неодноразові звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з підстав перешкоджання відповідачами користування позивачем її часткою у праві власності у квартирі є неспроможними, оскільки доказів таких звернень позивачем до позовної заяви (крім звернення 22.12.2016 року, яке було предметом дослідження судом першої інстанції ) надано не було. Також у позовній заяві позивачем не наведені посилання на дату та назву органу до якого подавалися відповідні заяви про перешкоджання відповідачами у користуванні позивачкою належною їй часткою квартири.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 12.02.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова