ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року м. Чернівці справа № 723/238/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І. Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І. М.,

секретар: Скрипка С. В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Перший ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2020 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Дячук О.О., дата виготовлення повного тексту ухвали 17 січня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2020 року заяву задоволено.

Заборонено державному реєстратору реєструвати право власності на нежитлову будівлю торговельно-розважального комплексу, літ А, загальною площею 998,4 кв. м та земельну ділянку кадастровий номер №:02:001:0064, площею 0,2640 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходяться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову скасувати.

Посилається на неправильне застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що зволікання з виконання рішення суду завдає йому шкоди. Суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу, не звернув увагу на вимоги закону в частині вирішення питання зустрічного забезпечення, що є порушенням норм процесуального права, а також не дослідив належним чином докази, надані

Провадження №22-ц/822/254/20 Категорія 59

позивачем, тим самим неповно зясував обставини, що мають значення для справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке в повній мірі їм відповідає.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, щорішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Перший відділ ДВС м. Чернівці ГТУЮ в Чернівецькій області про визнання права власності на 1/2 частину майна та зняття з нього арешту та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі торговельно-розважального комплексу, літ. А, загальною площею 998,4 кв.м та земельну ділянку кадастровий номер №:02:001:0064, площею 0,2640 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходяться по АДРЕСА_1 , звільнено із під арешту вказане майно, а суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист оспорюваних прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася в суд з заявою про забезпечення позову.

Зазначає, що майно, відносно реєстрації прав на яке просять забезпечити позов, за рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26.12.2019 року визнано спільним майном подружжя ОСОБА_4 та проведено його поділ, де право на Ѕ частини належить заявнику.

16.12.2019 року заступником начальника ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькі області Громовою Д.В. в рамках виконання зведеного виконавчого провадження №57519215 про стягнення з ОСОБА_3 на користь різних стягувачів 15 285 564,39 грн винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу - ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу нежитлової будівлі торговельно-розважального комплексу, літ. А, загальною площею 998,4 кв. м та земельну ділянку кадастровий номер №:02:001:0064, площею 0,2640 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Заступник начальника Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькі області Громова Д.В., передаючи майно ОСОБА_2 за постановою та актом державного виконавця, проігнорувала постанову начальника Управління ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Малого О.В. від 14 серпня 2019 року, відповідно до якої зведене виконавче провадження підлягає передачі до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , та Першого відділу ДВС ГТУЮ у Чернівецькій області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконними і скасування постанови та акту заступника начальника Першого відділу ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькі області Громової У.В. про передачу стягувачу - ОСОБА_2 нежитлової будівлі торговельно-розважального комплексу.

Вказує, що реєстрація права власності на нежитлову будівлю торговельно - розважального комплексу та земельну ділянку за ОСОБА_2 унеможливить виконання рішення суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно пункту 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, N 9 позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст.157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову одночасно з направленням заявнику направляється судом відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що має зареєстрований пріоритет на майно, оскільки обтяження на його користь зареєстровані раніше та саме на виконання рішення суду по справі 727/4714/17, виконавчий лист по якій наразі примусово виконується, що державним виконавцем при розподілі коштів від продажу автомобіля не враховано. Тому він має першочергове право на задоволення своїх вимог.

Також зазначає, що акт та постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 16 грудня 2019 року містить посилання на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2017 року про накладення арешту в інтересах ОСОБА_2 на підставі ухвали суду про забезпечення позову. Рішення суду про стягнення боргу, так само як і про забезпечення позову набрали законної сили та обов`язковими до виконання в силу ч. 1 ст. 18 ЦПК України.

Посилається на те, що обраний судом засіб забезпечення позову шляхом заборони державному реєстратору реєструвати право власності створює перешкоди щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та впливає на права та інтереси ОСОБА_2 як стягувача у виконавчому провадженні.

Проте, доводи заявника, що заборона державному реєстратору реєструвати право власності за стягувачам призведе до безпідставної затримки виконання рішення суду, завдаючи шкоди ОСОБА_2 , примусове виконання якого здійснює виконавча служба відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», є безпідставними.

Згідно з ч.ч. 8, 9, 11 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачам права власності на таке майно.

У разі якщо від продажу частини майна виручено суму, необхідну для задоволення вимог стягувача, сплати виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження, а також сплати штрафу, продаж арештованого майна припиняється.

Таким чином, в залежності від наявності підстав для внесення стягувачем різниці у вартості залишеного майна або достатності вирученої суми для задоволення усіх вимог стягувачів чи ні наступають наслідки відповідно для закінчення виконавчого провадження, або продовження виявлення іншого майна для звернення стягнення, чи при його відсутності - повернення виконавчого документа.

Отже, затримка оформлення за стягувачам права власності на передане майно ніяким чином не впливає на подальший хід виконавчого провадження, що спростовує доводи апелянта про вплив ухвали про забезпечення позову на фактичне виконання та порушення Конституційних засад й ст. 6 Конвенції.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування ухвали Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2020 року.

За положенням ч.1 п.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги законності ухвали суду першої інстанції не спростовують, вона постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.158, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 17 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк