Провадження № 2/229/1272/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря судового засідання Король І.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Берзіня С.Л.,

представника органу опіки та піклування Євсєєвої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Дружківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

19 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, у якому вказав, що він був одружений з ОСОБА_2 і вони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний. Крім того, рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання спільної доньки ОСОБА_4 .

У період з травня 2017 року по липень 2019 року включно позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 , їх спільна донька ОСОБА_4 і донька відповідачки від попереднього шлюбу ОСОБА_5 проживали разом у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

З середини липня 2019 року по червень 2020 року ОСОБА_2 переїхала з дітьми до свого помешкання за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час позивач брав активну участь у вихованні своєї доньки, брав її на прогулянки, підтримував матеріально.

З 03 липня 2020 року дитина ОСОБА_4 проживає з ним, оскільки відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Німеччини у зв`язку з вагітністю та майбутнім народженням дитини від громадянина Німеччини, з яким вона підтримувала близькі стосунки. Дитину вона передала позивачу для проживання та повного утримання.

Позивач вказує, що він забезпечений власним житлом - володіє трикімнатною квартирою, де проживає разом з донькою і де організовані їй належні умови проживання. Весь свій час поза роботою він присвячує доньці, готує для неї їжу, навчає її, проводить з нею дозвілля, влаштував її у перший клас у вересні 2020 року. Він матеріально забезпечений, має стабільний дохід у вигляді пенсії та державної допомоги у зв`язку з інвалідністю в середньому 9000 грн. Але його інвалідність 3 групи не впливає на працездатність, а тому він підробляє збиральником меблів у меблевому магазині, де отримує приблизно 5000 грн. Також він володіє автомобілем, який використовує у повсякденному житті. Донька має прихильність до нього, оскільки починаючи з липня 2020 року він єдиний з батьків, з ким вона бачиться щодня. Дитина в силу свого віку вже розуміє такі факти, як від`їзд матері, любов батька, тощо.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що своїми діями ОСОБА_2 показала свою байдужість до долі доньки ОСОБА_4 та незацікавленість у її вихованні, а тому просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним - її батьком.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги. Пояснив, що з відповідачкою він намагався створити міцну родину, а тому намагався зберегти з нею сімейні стосунки і після офіційного розлучення. Але вона шукала собі більш заможного партнера. З серпня 2019 року у неї склалися стосунки з громадянином Німеччини, з ним вона почала вибудовувати відносини. 03 липня 2020 року відповідачка привезла їхню доньку ОСОБА_4 до матері позивача з речами та іграшками і залишила її, повідомивши, що вона виїжджає до Німеччини, оскільки вагітна і буде народжувати дитину там. В цей же день ОСОБА_1 забрав доньку у своєї матері і з цього дня вона проживає разом з ним і він займається її утриманням та вихованням. Влітку вони їздили на море, восени дитина пішла до першого класу. З відповідачкою донька спілкується телефоном, він жодним чином не перешкоджає цьому. На даний час він не сплачує аліменти, оскільки відповідачка припинила примусове стягнення з нього аліментів. Коли вона залишала доньку, вона передала його матері банківську картку і повідомила, що буде перераховувати туди гроші для доньки, з якої він двічі за цей час знімав гроші, оскільки йому потрібно було підготувати доньку до школи. Більше грошей з картки він не знімав і йому не відомо взагалі, чи є там якісь кошти.

Представник позивача - адвокат Берзінь С.Л. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Додав, що відповідачка поставила власні інтереси вище інтересів неповнолітньої доньки, оскільки вона не була позбавлена можливості народити дитину в Україні. Оскільки позивач не надавав їй дозволу на виїзд дитини за кордон, вона намагалася вивезти дитину за кордон, звернувшись до суду зі штучним позовом про визнання місця проживання дитини з нею з метою вивезти дитину до чужої країни, але потім залишила його без розгляду. Також вважає доводи ОСОБА_2 про акти фізичного насилля з боку позивача наклепом, оскільки це не підтверджено жодним рішенням суду. А скріншоти переписки у телефоні з класним керівником дитини вважає неналежними доказами, оскільки така переписка може бути створена на будь-якому телефоні за допомогою будь-якого додатку-меседжера. Щодо коштів, які нібито пересилає відповідачка, то відповідно до вимог Сімейного кодексу України кожен з батьків повинен утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином шляхом направлення судової повістки на електронну адресу. До суду надійшло письмове заперечення відповідачки на позовну заяву, в якому вона вказала, що позовні вимоги вона не визнає. Пояснила, що припинила сімейні відносини з позивачем через його агресивну поведінку відносно неї, в їх родині постійно відбувалися сварки, насилля психологічного та фізичного характеру, проявів необґрунтованих ревнощів щодо неї з боку позивача. Вона пішла від нього з дітьми до власної квартири, яку купила для проживання свого і своїх дітей. Вона ніколи не заперечувала проти побачень позивача з донькою, але і під час цих побачень він агресивно і образливо для неї себе поводив. 01 квітня 2020 року позивач в черговий раз напав на неї, дізнавшись про її стан вагітності від іншого чоловіка. На теперішній час вона проживає в Німеччині, перебуває у шлюбі з громадянином цієї держави та доглядає новонароджену дитину. Вона була змушена виїхати до Німеччини через майбутні пологи, а тому залишила свою доньку ОСОБА_4 з матір`ю позивача ОСОБА_8 та своїми батьками. Вона попіклувалася про матеріальне забезпечення доньку, відкривши на її ім`я банківську карту, щоб пересилати гроші. Але позивач забрав доньку у своєї матері з її речами та карткою, з якої знімав кошти. Зі слів родичів позивача, він заборонив своїй матері спілкуватися з нею. На даний час вона спілкується з донькою телефоном в час, коли позивача немає вдома, оскільки дитина боїться спілкуватися з нею при батькові. Також ОСОБА_2 вказала, що вона регулярно спілкується з класним керівником доньки. Вона кожного місяця надсилає гроші на картку дитини мінімум 2000 грн., її батьки приймають участь у житті дитини, вони купували одяг та взуття їй перед школою за свій та за її рахунок. Вказує, що вона має бажання забрати своїх дітей до Німеччини для постійного проживання, її теперішній чоловік не проти цього і має для цього можливості. Позивач в свою чергу має проблеми зі здоров`ям, не має постійної роботи, залежний від соціальних виплат та регресу. До того ж, він співмешкає з іншою жінкою, та робить все, щоб вона була для їх доньки як мати, що обурює ОСОБА_2 . У зв`язку з віддаленістю місця свого проживання просить справу розглянути на підставі аргументів, викладених у її письмових запереченнях і відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є матір`ю позивача. Дійсно, він проживав з ОСОБА_2 та в них є спільна донька ОСОБА_4 , яка зараз проживає з батьком. У липні 2020 року ОСОБА_2 приїхала до неї з ОСОБА_4 та деякими її предметами одягу та декількома іграшками. Сказала, що вона виїжджає до Німеччини народжувати дитину, щоб дитина була громадянином тієї держави. ОСОБА_4 вона залишає на рік з батьком, оскільки її мати відмовилися залишати онуку з собою. ОСОБА_9 говорила їй, що вона передасть дитину батькові - ОСОБА_1 , і їй про це було достеменно відомо. Потім вона планувала приїхати, але забирати ОСОБА_4 до Німеччини вона не планувала, казала, що дитина буде тут навчатися в Україні до четвертого класу, а далі буде видно. Планувала забирати ОСОБА_4 до Німеччини на короткі періоди: канікули чи відпустки. Коли ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до неї, в телефонній розмові вона почала погрожувати життю ОСОБА_1 . Через це ОСОБА_9 припинила спілкування з нею. Дитина часто спілкується з матір`ю, ніхто їй в цьому не заважає. Зараз ОСОБА_4 ходить до школи, у художній танцювальний колектив, на плавання. За нею доглядає її син ОСОБА_1 , відводить її до школи, до ЦДЮТ, забирає звідси. Влітку вони їздили на море, він займається її вихованням та всебічним розвитком.

Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради Євсєєва Ю.М. надала у судове засідання висновок, в якому зазначено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, свідка, представника заінтересованої особи, дослідивши докази по справі, встановив наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У судовому засіданні суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина зареєстрована за місцем проживання відповідачки, але фактично дитина з 03 липня 2020 року проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про місце проживання, складеним головою територіального комітету мікрорайону №8, поясненнями позивача, свідка, характеристикою з навчального закладу.

Відповідач ОСОБА_2 на даний час проживає за межами України, перебуває у шлюбі з громадянином Німеччини.

Позивач ОСОБА_1 в повній мірі проявляє себе як турботливий батько, в повному обсязі взяв на себе обов`язок по утриманню доньки, її вихованню, навчанню. Він створив сприятливі умови для її повноцінного розвитку. Обставин, які перешкоджають дитині мешкати разом з батьком, судом не встановлені. ОСОБА_1 має постійний самостійний дохід, за станом здоров`я є працездатним, володіє нерухомістю, яка придатна для проживання, транспортним засобом, спиртним напоями або наркотичними засобами не зловживає, за місцем проживання характеризується позитивно. Ним створені всі необхідні і достатні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. За місцем навчання доньки його характеризують як відповідального батька, який ретельно ставиться до навчання доньки та до її позашкільної освіти та дозвілля, приймає активну участь у житті класу та школу, надає професійну допомогу.

Суд вважає за можливе погодитися з висновком органу опіки та піклування Дружківської міської ради про доцільність визначення місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 , оскільки цей висновок відповідає фактичним обставинам, які склалися у цій родині.

Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_2 про спричинення їй ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, оскільки відповідно до висновку експерта №37 від 02 квітня 2020 року при освідуванні ОСОБА_2 в неї були виявлені легкі тілесні ушкодження, а саме припухлість шиї зліва, які могли утворитися при різкій зміні положення голови. Жодного судового рішення по цьому факту прийнято не було.

Також суд не вважає належним доказом скріншоти переписки у телефоні ОСОБА_2 з класним керівником дитини, оскільки в характеристиці з навчального закладу, яка підписана, зокрема, і класним керівником ОСОБА_15 і видана пізніше цієї переписки, про таке спілкування з матір`ю ОСОБА_4 не зазначено.

Суд не заперечує факт участі у житті дитини ОСОБА_4 її матері у вигляді спілкування телефоном або іншими засобами зв`язку, але вважає в даний період часу така участь є недостатньою для забезпечення інтересів дитини зважаючи на її вікові та інші потреби, оскільки мати дитини вже декілька місяців проживає за межами України, а дитина потребує постійного догляду. З пояснень свідка ОСОБА_9 планує повертатися до України не раніше травня-червня 2021 року, не планує забирати доньку на постійне проживання до Німеччини. Натомість батько створив всі належні умови для проживання дитини.

Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 10-12, 80, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Дружківської міської ради, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.

Cуддя: С. О. Рагозіна