Справа № 127/6436/20
Провадження № 2/127/1053/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,

позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 26 жовтня 1997 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року. За час шлюбу сторонами була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , будинковолодіння з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташоване в АДРЕСА_2 , земельні ділянки площею 0,25 га та 0,0436 га, розташовані за цією ж адресою з кадастровими номерами відповідно :02:002:0042 та :02:002:0043, а також автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя та спосіб поділу майна, позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частку зазначеної квартири, виділити їй у власність будинковолодіння та дві земельні ділянки, відповідачу - автомобіль.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі.

14 липня 2020 року відповідач подав відзив на позов, яким визнав вимоги в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частку квартири. Щодо поділу іншого майна, вважав такий поділ несправедливим.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2020 року постановлено провести процедуру врегулювання спору за участю судді.

У зв`язку із закінченням строку для врегулювання спору ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2020 року припинена процедура врегулювання спору за участі судді, поновлено провадження, а справа відповідно до положень ч.4 ст.204 ЦПК України передана на розгляд іншому складу суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2020 року справа прийнята до провадження новим складом суду.

03 листопада 2020 року позивач подала заяву про зміну позовних вимог та просила визнати за нею право власності на: Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м., та Ѕ частку автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , вимоги в частині визнання права власності на будинковолодіння з двома земельними ділянками просила залишити без розгляду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2020 року заява про зміну позовних вимог прийнята до розгляду, а вимоги в частині визнання права власності на будинковолодіння з двома земельними ділянками залишені без розгляду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні заяви Вінницького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про залучення його як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача в цій цивільній справі.

Відповідач подав відзив на змінені вимоги, відповідно до якого позовні вимоги визнає в повному обсязі, який ним підтриманий в підготовчому засіданні.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом установлено, що позивач та відповідач з 26 жовтня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року (справа №127/17705/18) (а.с.5).

15 червня 2006 року виконкомом Вінницької міської ради Вінницької області було видане Свідоцтво на право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 . Право власності зареєстроване КП ВООБТІ 11 липня 2006 року в реєстровій книзі № 685 за реєстровим номером 1894.

Дана кватира придбана сторонами шляхом інвестування в її будівництво, що визнається ними.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію іпотеки та про обтяження (заборони) щодо цієї квартири в Реєстрах відсутні.

Крім того, 02 липня 2013 року сторонами придбаний автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина визнається сторонами.

Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідач позов визнав. Визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить чинному законодавству, зважаючи на положення ст.319 ЦК України, та таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, іншого судом не встановлено, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд наголошує, що придбання квартири за кредитні кошти не змінює її статусу, та з огляду на відсутність обмежень та обтяжень не перешкоджає її поділу між сторонами.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141,142 ЦПК України. При цьому суд враховує, що до поділу було заявлено майно загальною вартістю, виходячи з оцінки майна, 1 924 290,00 грн та позивач претендувала на його половину. Тобто належним розміром судового збору є 9621,45 грн ( 1% від половини вартості). В зв`язку з залишенням частини вимог без розгляду (в частині вимог щодо будинковолодіння із земельними ділянками) судовий збір підлягає розподілу в сумі 8631,88 грн (за мінусом частки, що припадала на вартість цього майна).

Зважаючи на задоволення позову та визнання позову відповідачем з останнього на користь позивача слід стягнути 4315,94 грн судового збору, а також повернути позивачеві з державного бюджету 4315,94 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 69-71 СК України, ст. 319, 325, 368, 372 ЦК України, ст. 13, 81, 141, 142, 200, 206, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , право власності на :

Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м.,

Ѕ частку автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4315,94 грн судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 4315,94 грн (чотири тисячі триста п`ятнадцять гривень 94 коп) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

Повний текст рішення складений 12.11.2020.

Суддя: