Дата документу 11.11.2020 Справа № 330/1378/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №330/1378/18 Головуючий у 1 інстанції Куценко О.О.
Провадження № 22-ц/807/1005/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом керівника Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах держави до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року керівник Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку.

В позові зазначав, що п.п. 1.1 п.1, п.п. 2.1 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області 14.07.2010 ОСОБА_2 видано державний акт ЯК №900396 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером :11:002:0103, про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №09.

У послідуючому 14.07.2010 на підставі договору дарування земельної ділянки № НОМЕР_1 на вказану земельну ділянку кадастровий номер :11:002:0103 ОСОБА_3 видано державний акт про право власності на землю серія ЯК № 900644, зареєстрований 21.07.2010 за № 52.

На підставі договору дарування № 1057 від 07.06.2013, який посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Уколовим С.А. право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_4 .

На підставі договору купівлі-продажу № 773 від 28.07.2017, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_1 , яка є власником земельної ділянки на цей час.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом та не змінює правовий режим захисної смуги.

Відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 19.03.2018 № 428 проект землеустрою із виготовлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка на цей час знаходиться на погодженні в Міністерстві екології та природних ресурсів України, тобто на час прийняття спірного рішення сесії не був погоджений.

Відповідно до схеми прив`язки земельної ділянки до берегової лінії Азовського моря, яка виконана КП «Градпроект», спірна земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_2 , розташована на відстані 194 метри від урізу води Азовського моря.

Отже, вказане беззаперечно свідчать про те, що спірна земельна ділянка входить до меж прибережної захисної смуги Азовського моря та щодо неї встановлені і діють спеціальні обмеження.

При прийнятті Кирилівською селищною радою рішення про надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва допущено також порушення законодавства у сфері містобудування.

Надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, розташованої у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, у власність для індивідуального дачного будівництва суперечить вимогам земельного, водного законодавства та містобудівній документації.

Вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника - територіальної громади смт. Кирилівка. Тому належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника ОСОБА_1 у власність належного власника - територіальної громади смт. Кирилівка (на цей час Кирилівської селищної об`єднаної територіальної громади) в особі Кирилівської селищної ради.

Договір дарування спірної земельної ділянки укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14.07.2010, тобто - в день видачі ОСОБА_2 державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, що взагалі свідчить про відсутність у останнього намірів використовувати земельну ділянку для дачного будівництва.

Місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення сесії Кирилівської селищної радою стало відомо у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №0000410 за ч.2 ст. 364 КК України.

Так, технічна документація та державний акт на земельну ділянку, надану у власність ОСОБА_2 , вилучено 19.01.2017 у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження на підставі відповідної ухвали слідчого судді, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-100/115-18, відповідною ухвалою суду та протоколом обшуку від 19.01.2017.

Зважаючи, що на цей час власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 , земельна ділянка неодноразово відчужувалась на підставі цивільно-правових договорів, встановити незаконність передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки та незаконність рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 можливо було лише системним аналізом вказаних документів.

Просив суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Визнати незаконними та скасувати п.п. 1.1 п.1, п.п. 2.1 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 року № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 , для індивідуального дачного будівництва, розташовану в АДРЕСА_1 . Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №900396 площею 0,0200 га з кадастровим номером :11:002:0103, виданий ОСОБА_2 . Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність Кирилівської селищної об`єднаної територіальної громади Якимівського району в особі Кирилівської сільської ради Якимівського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,0200 га з кадастровим номером :11:002:0103, що розташована по АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Якиміського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2019 року поновлено керівнику Мелітопольської місцевої прокуратури строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано п.п. 1.1 п.1, п.п. 2.1 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 року № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) для індивідуального дачного будівництва, розташовану в АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №900396 площею 0,0200 га з кадастровим номером :11:002:0103, виданий ОСОБА_2 , про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №09.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність Кирилівської селищної об`єднаної територіальної громади Якимівського району в особі Кирилівської сільської ради Якимівського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,0200 га з кадастровим номером :11:002:0103, що розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області на користь прокуратури Запорізької області кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1762 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Запорізької області в особі Мелітопольської місцевої прокуратури кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1762 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області в особі Мелітопольської місцевої прокуратури кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У даній справі прокурором не доведено здійснення захисту неналежним чином суб`єктом владних повноважень, уповноваженого представляти інтереси держави у даних правовідносинах, чи відсутність такого органу, а також, здійснення такого захисту цим органом належним чином.

Спірна земельна ділянка відноситься до земель територіальної громади, а не до державних, і порушення інтересів держави у спірних правовідносинах відсутнє, а орган який представляє територіальну громаду заперечував проти позову та не вважав порушеними права територіальної громади. Позивач належним чином не довів, а суд першої інстанції не з`ясував, хто є розпорядником спірної земельної ділянки.

Наявність кримінального провадження носить суто формальний характер та не може прийматися судом до уваги як об`єктивна підстава для поновлення строку позовної давності.

Керівник Мелітопольської місцевої прокуратури надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що п.п. 1.1 п.1, п.п. 2.1 п.2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 суперечать законодавству, порушують інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його незаконним в судовому порядку.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Мелітопольською місцевою прокуратурою Запорізької області у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №0000410 за ч.2 ст. 364 КК України, встановлені порушення вимог чинного законодавства при прийнятті Кирилівською селищною радою рішень із земельних питань.

Встановлено, що Запорізькою обласною державною адміністрацією листом №08-20/585 від 04.04.2002 надано ПП ОСОБА_2 дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування бази відпочинку на косі Федотова на землях запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району в довгострокову оренду на 49 років.

На замовлення ПП ОСОБА_2 розроблено проект відведення земельної ділянки для розміщення бази відпочинку.

Відповідно до вихідної земельно-кадастровою інформації вказаного проекту, відведення земельної ділянки в оренду площею 0, 51 га запроектовано за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення зі зміною цільового призначення на - землі рекреаційного призначення.

Вищевказаним проектом відведення передбачено відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва у зв`язку з вилученням сільськогосподарських угідь для несільськогосподарських потреб.

Проект отримав позитивний висновок державної землевпорядної експертизи від 21.02.2003 № 215.

Відповідно до п. 1.5 розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації № 73 від 27.02.2003 «Про відведення земель» надано в довгострокову оренду ПП ОСОБА_2 землі запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району площею 0, 51 га пасовищ на 49 років для розміщення бази відпочинку на косі Федотова. Пунктом 3 вказаного розпорядження доручено Якимівській районній державній адміністрації укласти з ПП ОСОБА_2 договір оренди землі.

20 червня 2003 року між Якимівською районною державною адміністрацією та ПП ОСОБА_2. укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0, 51 га пасовищ. Земельну ділянку передано в оренду під розташування бази відпочинку.

Договір посвідчено державним нотаріусом Якимівської державної нотаріальної контори Тимченко Є.С. та зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 за № 19.

Рішенням Запорізької обласної ради від 29 вересня 2004 року в межі смт. Кирилівка включено село Азовське загальною площею 288, 7 га, село Степок загальною площею 8, 3 та 1078, 38 га земель та затверджено межі смт. Кирилівка загальною площею 1654, 28 га .

04 липня 2007 року до вказаного договору оренди від 20.06.2003 укладено додаткову угоду, яку з боку орендодавця підписано Кирилівською селищною радою.

Рішенням сесії Кирилівської селищної ради № 23 від 28.12.2009 надано ПП ОСОБА_2 згоду на зміну функціонального використання означеної земельної ділянки з «бази відпочинку» на «дачне будівництво» без зміни її цільового призначення.

З огляду на зазначене, судом вірно встановлено, що земельну ділянку площею 0, 51 га, яку надано в оренду ПП ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 20.06.2003, який зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 за № 19 віднесено до земель рекреації на підставі вказаного проекту відведення земельної ділянки ПП ОСОБА_2 для розміщення бази відпочинку. Переведення земель із пасовищ до земель рекреації передбачено зазначеним проектом відведення.

Відповідно до п. 1.1 п. 1 рішення сесії Кирилівської селищної ради № 15 від 25.02.2010 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для дачного будівництва» надано згоду ОСОБА_2 на передачу у власність земельної ділянки для дачного будівництва. Передача вказаної ділянки здійснюється на підставі відповідних заяв громадян та за рахунок земельної ділянки площею 0, 51 га, яка була надана в оренду ПП ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 20.06.2003.

З урахуванням вказаного вище рішення сесії Кирилівської селищної ради, п.п. 1.1 п.1, п.п. 2.1 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області 14.07.2010 ОСОБА_2 видано державний акт ЯК №900396 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером :11:002:0103, про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №09.

14 липня 2010 року на підставі договору дарування земельної ділянки НОМЕР_4 на вказану земельну ділянку кадастровий номер :11:002:0103 ОСОБА_3 видано державний акт про право власності на землю серія ЯК № 900644, зареєстрований 21.07.2010 за № 52.

Відповідну відмітку про перехід права власності на земельну ділянку зроблено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С. на державному акті на право власності ОСОБА_2 .

На підставі договору дарування № 1057 від 07.06.2013, який посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Уколовим С.А. право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_4 .

На підставі договору купівлі-продажу № 773 від 28.07.2017 право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_1 , яка є власником земельної ділянки на час розгляду справи.

За інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-111/115-18 інформація щодо зміни цільового призначення земельної ділянки у відділі відсутня.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняте сесією Кирилівської селищної ради рішення від 25.02.2010 № 15 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для дачного будівництва», яким у тому числі ОСОБА_2 зобов`язано розробити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для дачного будівництва є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання (виготовлення землевпорядної документації). Його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у ОСОБА_2 виникло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0103 і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 900396, виданий 14.07.2010).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові № 21-405а14 від 11.11.2014.

З огляду на вищевикладене, судом вірно встановлено, що вказане рішення сесії вичерпало свою дію шляхом його виконання.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010, в частині затвердження технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 , прийнято з порушеннями вимог законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню, відповідно і подальше відчуження земельної ділянки, отриманої у власність з порушенням вимог законодавства, є незаконним з огляду на наступне.

Так, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Підстави для набуття права власності на земельну ділянку встановлені ст.116 ЗК України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статей 60 ЗК України, 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 Водного кодексу України.

Згідно ст. 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Відповідно до ст.ст. 85, 88 ВК України, ст.ст. 59, 84 ЗК України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.

Враховуючи вищевикладене, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Статтею 90 Водного кодексу України передбачено можливість здійснення будівництва у прибережних захисних смугах лише певних, визначених законодавством, об`єктів та визначеними суб`єктами.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 01.07.2015 у справі №6-184цс-15, від 10.06.2015 у справі №162цс-15, від 22.04.2015 у справі №6-52 цс-15.

Згідно інформації Кирилівської селищної ради від 19.03.2018 № 428 проект землеустрою із виготовлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка на цей час знаходиться на погодженні в Міністерстві екології та природних ресурсів України, тобто на час прийняття спірного рішення сесії не був погоджений.

Встановлено, що спірна земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_2 , розташована на відстані 194 метри від урізу води Азовського моря, що свідчить про те, що спірна земельна ділянка входить до меж прибережної захисної смуги Азовського моря та щодо неї встановлені і діють спеціальні обмеження.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що надання у власність ОСОБА_2 спірної ділянки для індивідуального дачного будівництва у цій місцевості суперечить вимогам земельного та водного законодавства. Вказані правовідносини регулюються статтями 116, 118 ЗК України.

За приписами ст. 186-1 ЗК України документація із землеустрою, погоджена Комісією, вважається такою, що погоджена органами, представники яких входять до її складу.

З матеріалів справи вбачається, що технічну документацію ОСОБА_2 щодо відведення земельної ділянки для дачного будівництва погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства.

На підставі статей 19, 20, 51 ЗК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення.

При прийнятті Кирилівською селищною радою рішення про надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва допущено також порушення законодавства у сфері містобудування.

Згідно ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у наданні органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно п.п. 2.4, 5.14, 5.21 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992 (далі - ДБН 360-92), пункту 3.4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, територія населеного пункту з урахуванням функціонального використання, окрім іншого, включає в себе ландшафтно-рекреаційну територію, яка охоплює приміські ліси, лісопарки, лісозахисні смуги, водоймища, зони відпочинку та курортні зони, землі сільськогосподарського використання та інші, які разом з парками, садами, скверами, бульварами селищної території формують систему озеленення та оздоровчі зони.

Судом встановлено, що відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку смт. Кирилівка будівництво нових дачних районів в межах смт. Кирилівка не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктів, також передбачена пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень».

У межах вказаної зони, згідно пункту 10.17 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища №44 від 17.04.1992, та пункту 7 Постанови Ради Міністрів УРСР №238 від 1986 року «Про підвищення ефективності робіт по захисту берегів Чорного і Азовського морів від руйнування» у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво індивідуальних будинків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що індивідуальне дачне будівництво в трикілометровій зоні узбережжя Азовського моря суперечить вищевказаній містобудівній документації та чинному містобудівному законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам.

З огляду на вищевикладене встанволено, що надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, розташованої у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, у власність для індивідуального дачного будівництва суперечить вимогам земельного, водного законодавства та містобудівній документації.

Незважаючи на грубі порушення вимог земельного, містобудівного законодавства, Кирилівською селищною радою прийнято рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у приватну власність спірної земельної ділянки.

Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що п.п. 1.1 п.1, п.п. 2.1 п.2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 суперечать законодавству, порушують інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його незаконним в судовому порядку.

Крім того, судом вірно встановлено, що підлягає визнанню недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :11:002:0103 площею 0,0200 га серії ЯК №900396, виданий ОСОБА_2 14.07.2010, який є правовстановлюючим документом та виданий на підставі оскаржуваного розпорядження органу місцевого самоврядування і лише посвідчує виникнення права власності.

Положеннями статей 80, 83 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Колегією суддів встановлено, що діючи від імені територіальної громади с. Кирилівка, Кирилівська сільська рада, приймаючи рішення щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Реалізуючи право власності територіальної громади орган місцевого самоврядування діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, тож належного волевиявлення власника на передачу земельної ділянки не було, що зумовлює застосування положення ч. 1 ст. 388 ЦК України про витребування спірної земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника - територіальної громади с. Кирилівка. Належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника ОСОБА_1 у власність належного власника - на цей час Кирилівської об`єднаної територіальної громади в особі Кирилівської селищної ради.

В апеляційній скарзі стражник посилається на те, що у даній справі прокурором не доведено здійснення захисту неналежним чином суб`єктом владних повноважень, уповноваженого представляти інтереси держави у даних правовідносинах, чи відсутність такого органу, а також, здійснення такого захисту цим органом належним чином.

Колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами ч.ч.3, 4 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Положеннями статей 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За наведених обставин стосовно землі прибережної захисної смуги закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати таку землю в порядку приватизації.

За приписами ч.2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку ст. 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави у виключних випадках і порядку, визначених законом.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор не зазначив конкретного органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції держави.

Згідно з абзацами першим, другим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

На час виникнення спірних правовідносин - 2010 рік і до 2011 року центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, тобто уповноваженим державним органом у сфері земельних відносин, був Державний комітет України по земельних ресурсах (далі - Держкомзем України), Положення про який затверджено указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970/2000.

Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Держкомзему України є:

- підготовка пропозицій щодо формування державної політики у сфері регулювання земельних відносин, використання, охорони та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру та забезпечення її реалізації;

- координація проведення земельної реформи в Україні;

- здійснення державного контролю за використанням та охороною земель;

- організація і забезпечення ведення державного земельного кадастру, здійснення землеустрою;

- розроблення та участь у реалізації державних, галузевих і регіональних програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання, охорони та моніторингу земель, відновлення родючості грунтів, ведення державного земельного кадастру.

Згідно з підпунктом 7 пункту 4 Положення Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами.

У пункті 14 вказаного Положення зазначено, що Держкомзем України є юридичною особою.

Управління (відділ) Держкомзему в районі (далі - управління (відділ)) є територіальним органом Держкомзему, підзвітним та підконтрольним Держкомзему та відповідно Республіканському комітету із земельних ресурсів Автономної Республіки Крим, головному управлінню Держкомзему в області, як передбачено у пункті 1 Положення про управління (відділ) Держкомзему в районі, затвердженого наказом Держкомзему від 17 червня 2008 року № 123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2008 року за № 625/15316.

На підставі Указу Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 створено Державну інспекцію сільського господарства України як центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно з Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 (далі - Положення про Держсільгоспінспекцію) Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Враховуючи, що особою в інтересах якої заявлено позов, а відтак належним позивачем, поряд з прокурором у цій справі, є державний орган: Держсільгоспінспекція, яка здійснює державний нагляд (контроль) щодо дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, щодо дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, дослідженню підлягають питання про те, коли цей орган дізнався або мав дізнатися про порушення його прав.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом з огляду на наступне.

Строком позовної давності є термін, у межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до суду для захисту своїх прав у цивільно-правових відносинах або ж реалізації владних повноважень. Початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з моментом порушення прав особи, так і з моментом, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Положення ст.ст. 257, 261 ЦК України підлягають застосуванню також у разі звернення прокурора із позовами, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.09.15 у справі № 6-68цс15.

Положеннями ч.2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Таким чином, правила позовної давності поширюються і на державу, початок перебігу позовної давності якої пов`язується з виникненням у відповідного державного органу права на звернення до суду за захистом порушеного права чи інтересу держави.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, так і п. 3 ст. 131-1 чинної Конституції України, покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Згідно положень Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка була чинною на час винесення оскаржуваного рішення сесії) органи прокуратури здійснювали нагляд за додержанням і застосуванням законів, предметом якого, зокрема, була відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

За приписами ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 унормовано, що перевірка виконання законів прокуратурою проводилась за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручаються у господарську діяльність.

Для правильного застосування положень ч. 1 ст. 261 ЦК України має значення безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а також об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (постанова Верховного Суду України від 29.10.14 у справі № 6-152цс14).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення сесії Кирилівської селищної радою стало відомо у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №0000410 за ч.2 ст. 364 КК України.

Крім того, встановлено, що технічна документація та державний акт на земельну ділянку, надану у власність ОСОБА_2 , вилучено 19.01.2017 у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження на підставі відповідної ухвали слідчого судді, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-111/115-18, відповідною ухвалою суду та протоколом обшуку від 19.01.2017.

При опрацюванні даних Публічної кадастрової карти України, опрацюванні Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Азовського моря, виготовленої та наданої до місцевої прокуратури КП «Градпроект», отриманні відповідних документів з відділу Держгеокадастру у Якимівському районі (копії державних актів на право приватної власності на землю, проектів відведення земельних ділянок) з`ясовано, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 194 м від урізу води Азовського моря та відповідно розташована у межах нормативно визначеної прибережної захисної смуги.

Згідно інформації Кирилівської селищної ради від 05.07.2018 № 1172 у засіданні сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 представник прокуратури участі не приймав, що підтверджується протоколом засідання сесії, інформація про отримання органами прокуратури рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 відсутня.

Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

У пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року № 391/1217/14-ц (провадження № 61-11197сво18).

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якиміського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: