Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 757/36150/15-ц

провадження № 61-1028св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів:Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі:Міністерство праці та соціальної політики України, Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна служба України з питань праці,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року у складі судді Москаленко К. О. та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року, у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства праці та соціальної політики України, Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про стягнення недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення невиплачених грошових коштів (відпускних) та компенсацію моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 травня 1993 року він був переведений в цех № 60 на посаду інженера другої категорії в ДП Український державний інститут скла м. Костянтинівки з посадовим окладом, який є в три рази меншим від мінімальної зарплати. ОСОБА_1 зазначив, що 28 вересня 2000 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. За час його роботи керівництво Українського державного інституту скла неодноразово порушувало його трудові права в частині неправильного проведення розрахунку тарифної ставки (окладу) інженера другої категорії при оплаті праці в кратному розмірі. Також позивач зазначив, що неодноразово звертався до Міністерства праці та соціальної політики України із заявами про порушення законодавства про працю в Українському державному інституті скла, однак відповіді на свої звернення так і не отримав. Зазначене призвело до того, що Міністерство праці та соціальної політики України встановило йому пенсію в мінімальному розмірі з 06 серпня 2014 року на підставі довідки про заробітну плату, яка не відповідає нормам чинного законодавства. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь суму недоплаченої заробітної плати у розмірі 10 009 грн та 75 тис. грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства праці та соціальної політики України, Управління державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про стягнення недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення невиплачених грошових коштів (відпускних) та компенсацію моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не обґрунтував позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розмір. Також позивачем не доведено протиправності поведінки органів державної влади та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою, а також не підтверджено факт заподіяння моральної шкоди.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що Міністерство соціальної політики України перебувало з ним у відносинах, чи вчинило якісь дії (бездіяльність) відносно нього. Чинне законодавство не передбачає покладення відповідальності на Міністерство соціальної політики України та стягнення за рахунок коштів державного бюджету заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за дії або бездіяльність підприємства, з яким позивач перебував у трудових відносинах та яке зобов`язано було відповідно до вимог закону сплачувати ОСОБА_1 своєчасно та у повному розмірі заробітну плату. Визначені позивачем відповідачі є неналежними відповідачами за вимогами позивача про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, за вказаними вимогами має відповідати підприємство, з яким позивач перебував у трудових відносинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди не врахували, що ним заявлено позов про стягнення заробітної плати та інших сум, належних йому до виплати, а також відшкодування моральної шкоди, і він обґрунтував свої вимоги належними доказами і розрахунками. ОСОБА_1 наполягає, що ДП Український державний інститут скла нараховував та виплачував йому заробітну плату у розмірі, який є меншим за мінімально встановлений рівень. Судами невмотивовано було відмовлено у задоволенні клопотань про витребування доказів та призначення судово-бухгалтерської експертизи. Суд першої інстанції безпідставно залучив третю особу до участі у справі та не здійснив заміну неналежного відповідача належним. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував частину четверту статті 82 ЦПК України, не ознайомився з матеріалами справи № 0527/5800/2012.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство соціальної політики України просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість, з урахуванням того, що позивач не був працівником міністерства, а міністерство не вчиняло щодо нього протиправних дій.

У відзиві на касаційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на недоведеність підстав для відповідальності казначейства.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

11 лютого 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 червня 2009 року державним підприємством Український науково-дослідний інститут скла м. Костянтинівки позивачу було видано довідку про заробітну плату для обчислення пенсії за №60/а-234-09, згідно якої його заробітна плата за період з червня 1995 року по червень включно 2000 року (звільнення позивача з підприємства) склала 2 557,04360 грн.

При цьому, у довідці вказана заробітна плата за кожний із місяців у вказаному періоді, у довідку включена заробітна плата за основним місцем роботи, не включена заробітна плата за зовнішнім сумісництвом, у довідку не включені виплати одноразового характеру, не обумовлені діючою системою оплати праці, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не включена компенсація за невикористану відпустку та заробітна плата, нарахована згідно цивільно-правових договорів. Заробітна плата переведена в гривні відповідно 1:100000 згідно Указу Президента від 25 серпня 1996 року № 762/96. Довідка видана на підставі

статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» на підставі особових рахунків за 1995-2000 роки.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2013 у справі № 0527/5800/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16 травня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення недонарахованої і недоплаченої заробітної плати, стягнення ненарахованої і невиплаченої пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та компенсацію моральної шкоди відмовлено.

Зазначеним рішенням встановлено, що позивачем не подані до управління Пенсійного фонду України в м. Костянтинівці та Костянтинівському районі документи, на підставі яких управління могло б зробити перерахунок пенсії на пільгових умовах за Списком № 2.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття визначає загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставами для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу є протиправні дії органу державної влади, причинний зв`язок між протиправними діями та завданою шкодою, а також доведеність розміру шкоди.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи вказані норми матеріального права, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності підстав для стягнення грошових коштів з Міністерства праці та соціальної політики України та з Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва (державного бюджету), оскільки ОСОБА_1 не був працівником міністерства (працював у ДП Український державний інститут скла), а міністерство не вчиняло щодо ОСОБА_1 протиправних дій.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права при вирішенні питання про проведення судово-бухгалтерської експертизи, питання відносно заміни відповідача у справі є ідентичними доводам апеляційної скарги. Мотиви відхилення цих доводів відображені у постанові суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується із висновками судів по суті вирішення спору та не знаходить підстав для того, щоб вважати, що судами порушено норми процесуального права при відхиленні клопотання про призначення експертизи, реалізації принципу змагальності та вирішенні питання стосовно заміни відповідача (стаття 51 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович