ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2123/20 Справа № 215/3185/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко Вікторії Леонідівни, представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Гуртового Сергія Володимировича, представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Залюбовського Віктора Васильовича на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року, ухваленого суддею Демиденком Ю.Ю. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 13 листопада 2019 року

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначила, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 18 лютого 1999 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) були співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 її донька, яка запропонувала аби не втратити частину нерухомості, через складні життєві умови, подарувати свою частку спірної квартири. Донька запропонувала приватного нотаріуса Глущенка О.А., до якого 27.11.2000 року вони з`явилися, але нотаріус дуже поспішав, надав ОСОБА_1 текст договору на білому аркуші паперу, а не на спеціальному бланку. Прочитавши текст вона впевнилася, що є обдарованою, саме ОСОБА_2 дарить їй частину квартири, довірилася і підписала крім «білих» аркушів договору, ще «пустий» бланк і ще один чистий аркуш. Після тривалих зволікань, ОСОБА_2 надала позивачу копію договору, за яким ОСОБА_1 була обдарованою 1/3 часткою квартири, що належала доньці. Зауважує, що завжди була зареєстрована за адресою спірної квартири, деякий час проживала із донькою та онуком у буд. АДРЕСА_2 . Після виникнення неприязнених стосунків у березні 2016 року вирішила повернутися до квартири, проте дізналась, що там мешкають інші люди.

Під час ознайомлення зі справою за позовом доньки та онука до неї про визнання її втратившею права користування квартирою, з додатків до позову вона дізналася, що 27.11.2000 року саме вона подарувала дочці 1/3 частину спірної квартири, а не навпаки. Така угода на її думку вчинена внаслідок омани, тому що вона не бажала укладення договору дарування 1/3 частки на користь доньки.

Під час розгляду справи, позивач дізналась, що 04.03.2016 р. ОСОБА_2 і ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 . Яка в свою чергу, 18.03.2016 р. подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_3 .

Після уточнення позовних вимог та залучення до участі у справі відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в останній редакції позивач просить суд : визнати недійсним договір дарування частини квартири посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О.А. 27 листопада 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №564, по якому ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В.Л. 04 березня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №238, по якому ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В.Л. 18 березня 2016 року, по якому ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар спірну квартиру. Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування частини квартири посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О.А. 27 листопада 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №564, по якому ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко Вікторією Леонідівною 04 березня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №238, по якому ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 купила за 52004.00 грн. двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В.Л. 18 березня 2016 року, по якому ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Залюбовський В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду обставинам справи, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідачів зауважує, що судом не надано оцінки, що позивач не заперечує справжність її підпису на договорі дарування, який вчиняла в нотаріальній конторі. Позивач не пояснила суду звідки в неї з`явилась копія договору, де вона зазначена обдарованою, який надано суду, в якому візуально міститься підроблення та виправлення прізвищ обдарованої та довірителя. Також зауважує, що у 2000 році не міг бути проведений договір відчуження ОСОБА_2 1/3 частини квартири, без згоди Виконкому Тернівської райради, тому що порушувалися би права неповнолітнього ОСОБА_5 . Висновок суду про відсутність реєстрації бланку АВО332841, на якому викладений, а в подальшому посвідчений нотаріусом договір дарування, спростовується матеріалами справи. Припинення діяльності нотаріуса не може бути підставою для визнання посвідчених ним договорів недійсними. Відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем. Судом безпідставно не застосовано наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування яких заявлено відповідачем.

В апеляційній скарзі представник відповідач ОСОБА_4 - адвокат Гуртовий С.В., посилаючись на невірну оцінку судом доказів, наявних в матеріалах справи. Висновки суду ґрунтуються лише на поясненнях позивача, що не є доказами у справі. Проте, суд не приймає як доказ укладений та нотаріально посвідчений договір, який спростовує ці твердження. Суд не надав критичної оцінки поясненням свідків, які є родичами позивача, тому зацікавлені особи. Висновок суду щодо неприязнених стосунків сторін стосуються обставин 2016 року, а не часу укладання оспорюваного правочину 2000 року, тому не може бути підставою для визнання договору недійсним. Додані копії квитанції свідчать лише, що хтось оплачував комунальні послуги, та не свідчать жодним чином що їх оплачувала позивач. Нотаріус Глущенко О.А. припинив свою діяльність лише через п`ять років після посвідчення оспорюваного договору, його бездіяльність щодо документації, жодним чином не може свідчити про умисел в діях доньки, а висновки суду про обман ґрунтуються на припущеннях.

В апеляційній скарзі приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В.Л., посилається на незаконність, необґрунтованість рішення суду, висновки якого ґрунтуються на припущеннях ставить питання про його скасування та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не встановлено та не підтверджено доказами, що позивач при укладанні оспорюваного договору дарування була умисно введена в оману. Факт оману саме позивач має довести. При нотаріальному посвідченні договору дарування, нотаріусом вчинено усі необхідні дії, який власноручна підписала позивач ( не спростовувала дані посилання). Копія договору, який надала позивач в розумінні положення ст. 95 ЦПК України не є належним та допустимим доказом. Судом не враховано, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Позивачем невірно обрано спосіб захисту. Згідно положення ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Позивачу належала лише 1/3 частина спірної квартири, відповідачі на власний розсуд розпорядилися своєю частиною, судом не вирішено питання про стягнення вартості 1/3 частини позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко Вікторії Леонідівни, представник позивача ОСОБА_6, просить рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зауважує, що бланк на якому виконаний оспорюваний правочин дарування, не відповідає вимогам Порядку №1043/17059 від 09.11.2009 року, оскільки в реєстрі не міститься інформація про його витрачання.

В поясненнях на апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Гуртового С.В., та представника усіх відповідачів адвоката Залюбовського В.В., які представник позивача ОСОБА_6 надала в судовому засіданні колегії суддів 18 лютого 2020 року, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду просить його залишити без змін, а апеляційні скарги представників відповідачів без задоволення. В мотивування пояснень зауважує, що оскільки укладений договір є недійсним та підробленим, оригінал договору відсутній. Використаний нотаріусом Глущенком О.А. бланк, на якому викладений оспорюваний правочин є недійсним.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, відповідачку ОСОБА_4 та її представника - адвоката Гуртового С.В., представника відповідачів Залюбовського В.В. , приватного нотаріуса Донченко В.Л. та її представника Страха Є.О. , які кожний окремо, наполягали на скасуванні оскаржуваного рішення суду першої інстанції та задоволенні поданих ними апеляційних скарг, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, поданого відзиву та пояснень, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва №98-3 від 18 лютого 1999 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності в порядку приватизації належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.7 том1).

Згідно договору дарування частини квартири від 27 листопада 2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О.А. та зареєстрований в реєстрі за №564, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м (а.с. 9 том1).

Згідно ксероксної копії договору дарування частини квартири від 27 листопада 2000 року, що міститься в матеріалах справи, ніким не завіреної, ОСОБА_2 зазначена дарувальником, а ОСОБА_1 обдарованою (а.с.10,11 том 1).

Згідно договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко Вікторією Леонідівною 04 березня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №238, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 купила за 52004.00 грн. двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 68-69 том1).

За договором дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В.Л. 18 березня 2016 року, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.125 том 1).

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимогиОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність досліджених судом фактів неприязні відносини між сторонами, факт постійного проживання позивача у спірній квартирі, реєстрація місця її проживання, вік позивача, відсутність у реєстрі інформації про витрачання нотаріусом бланку на якому викладений текст оспорюваного правочину, доводять факт омани позивача ОСОБА_1 її донькою ОСОБА_2 при укладанні спірного договору дарування від 27 листопада 2000 року.

Як наслідок визнання недійсним договору дарування, суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є недобросовісними набувачами, оскільки при купівлі спірної квартири були обізнані про реєстрацію в ній позивача, визнав недійсним договір купівлі-продажу від 04 березня 2016 року та договір дарування між ОСОБА_4 та її донькою ОСОБА_3 від 18 березня 2016 року.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Між сторонами виник спір стосовно наявності правових підстав для визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири від 27 листопада 2000 року, який укладений між ОСОБА_1 та її донькою ОСОБА_2 та як наслідок, визнання недійсними усіх наступних правочинів, щодо нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вище вимоги в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, тобто 27 листопада 2000 року, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність (частина перша статті 243 ЦК УРСР).

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР ).

Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації (частина перша статті 57 ЦК УРСР).

Угода, укладена під впливом обману, суперечна тому, що одна сторона умисно введена іншою стороною в обман з метою здійснення угоди, вигідної обманюючій стороні. Обман може відноситися як до елементів самої угоди (характеру прав і обов`язків, що виникають, кількості і якості предмета угоди, типу і способу надання послуги і т д.), так і до обставин, супутніх здійсненню угоди, включаючи мотиви, що впливають на формування волі обдуреного учасника. Для визнання угоди недійсною на цій підставі байдуже, чи здійснюються обманні дії в активній формі (повідомлення помилкових відомостей) або ж виражаються в бездіяльності (умисне замовчання фактів, знання яких може перешкоджати здійсненню угоди). Обман присутній і у випадку, коли помилкові відомості про обставини, які мають значення для здійснення угоди, повідомляються третіми особами з відома або на прохання сторони в угоді. Необхідно підкреслити, що обманні дії з суб`єктивної сторони характеризуються наміром. Обдурити з необережності не можна: необережними діями особа може лише тією чи іншою мірою сприяти виникненню помилки в іншої особи.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Відповідно до статті 57 ЦК УРСР у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування частини квартири недійсним із підстав передбачених статтею 57 ЦК УРСР, позивач ОСОБА_1 , в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про доведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг представників відповідачів в частині того, що висновки суду ґрунтуються лише на припущеннях, а не на письмових доказах, що містяться в матеріалах справи.

Зокрема висновок суду про те, що між сторонами існували стійкі неприязні стосунки на час укладання оспорюваного правочину у 2000 році не підтверджені жодними допустимим доказами, тому колегія суддів вважає даний висновок суду помилковим.

Посилання суду на існування постанови від 20 квітня 2016 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, за психологічне насилля у відношенні матері ОСОБА_1 , в якій доречи зазначено, що притягується до відповідальності вперше та щиро розкаялась у скоєному, свідчить лише про відносини між матір`ю та донькою станом на квітень 2016 року, і будь якому разі не стосуються їх відносин у 2000 році.

В судовому засіданні колегії суддів позивач ОСОБА_1 пояснила, що разом із донькою ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_5 жили у спірній квартирі до 2008 року. Після, цього з 2008 року стали проживати разом у домоволодінні АДРЕСА_2 , яке на праві власності належало чоловіку, з яким позивач проживала у цивільному шлюбі. Спірну квартиру ОСОБА_2 здавала в оренду.

Данні пояснення позивача в колегії суддів, спростовують висновок суду першої інстанції що після укладання оспорюваного правочину позивач увесь час до 2016 року проживала у спірній квартирі.

Пояснення позивача, щодо подальшого спільного проживання однією родиною разом із донькою та онуком також підтверджуються актом від 04 січня 2020 року, згідно якого, сусіди по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 ,, з будинку №16 , ОСОБА_8 , з будинку №8 , ОСОБА_9 , з будинку №12 стверджують, що ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_2 з 2009 року по лютий місяць 2016 року (а.с.33 том 3).

Отже, висновок суду, що після укладання оспорюваного правочину не відбулось фактичної передачі майна, що позивач постійно продовжувала проживати у спірній квартирі, як доводи відсутності її волевиявлення на укладання договору дарування 1/3 частки квартири, спростовується письмовими матеріалами справи та поясненнями позивача, наданими в судовому засіданні колегії суддів, які різняться із обставинами викладеними нею в позовній заяві.

В судовому засіданні колегії суддів позивач ОСОБА_1 не змогла розповісти які були обґрунтовані підстави для вчинення правочину зі сторони доньки на реалізацію її частини квартири шляхом дарування.

Посилання позивача в позовній заяві про наявність у її доньки на час укладання оспорюваного правочину у 2000 році великих боргів, як мотиву відчуження частини квартири є голослівним не підтвердженими жодними доказами.

В судовому засіданні колегії суддів 18 лютого 2020 року, позивач також надала пояснення, що у січні 2020 року вона знімалася з реєстраційного обліку за аресою місця реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 для продажу цієї квартири. Дані твердження позивача, знайшли своє підтвердження письмовими матеріалами справи, згідно копії паспорта, що наданий позивачем до позовної зави 25 січня 2016 року вона знята з місця реєстрації за вказаною вище адресою, а 29 січня 2016 року знову зареєстрована ( а.с 5 том1).

Аналогічні відомості містяться й в паспорті відповідача ОСОБА_2 , яка також 25 січня 2016 року знялася з місця реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 та повторно зареєструвала місце реєстрації 15 лютого 2016 року (а.с.80 том 1).

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що позивач була обізнаною ще у січні 2016 року про наміри її доньки здійснити відчуження спірної квартири, у зв`язку із чим у січні 2016 року знімалася з реєстраційного обліку. Що спростовує твердження позивача ОСОБА_1 в позовній заяві про те, що вона випадково дізналася про договір купівлі-продажу квартири лише в серпні 2016 року, при отриманні копії позовної заяви про визнання її втратившою права користування житлом.

Колегія суддів також вважає слушними доводи апеляційної скарги приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В.Л., стосовно того, що при посвідченні нею 04 березня 2016року договору купівлі - продажу спірної квартири, нею дотримано усіх вимог законодавства та перевірено правові підстави володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відчуджуваної ним квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що твердження суду першої інстанції та представника позивача у відзиву на апеляційні скарги та поясненнях про відсутність відомостей у реєстру про використання бланку нотаріусом Глущенком О.А., не може бути правовою підставою для задоволення позову ОСОБА_1 та доказом обману зі сторони ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає прийнятними зауваження нотаріуса, що суд першої інстанції посилався на Порядок №1043/17059 від 09.11.2009 року, який на час укладення договору не існувало та який не діяв.

Крім того, згідно п. 2.2. Положення про порядок постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання спеціальних бланків та захисних знаків нотаріальних документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.06.99 N 36/5 Постачання бланків та знаків нотаріусам здійснюється дочірнім підприємством "Інформаційно-видавничий центр українського нотаріату", що діяв на час посвідчення оспорюваного правочину, відомості про постачання бланків та знаків нотаріусам передаються з ІВЦУН до Держінформ`юсту для внесення до Єдиного реєстру (п. 2.6. Положення).

Згідно інформаційної довідки, що міститься в матеріалах справи, в реєстрі міститься інформація про постачання бланку на якому було укладено договір дарування приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Глущенко О.А., який отримав його 07.11.2000 р.( а.с.156 том 2).

Згідно п. 5.1. Положення недійсними бланками та знаками вважаються: зіпсовані (при виготовленні документа), анульовані (внаслідок того, що вчинення нотаріальної дії не відбулося), дефектні (через відсутність або пошкодження захисної сітки, друкованого тексту, водяних знаків, серій або номерів на бланках та знаках, наявність дубльованих номерів тощо), відсутні (що виявлено при відкритті пачки) та викрадені.

Отже, отриманий та використаний нотаріусом Глущенком О.А. бланк на якому викладений текст договору дарування НОМЕР_1 є дійсним. Колегія суддів зауважує, що не подання чи несвоєчасне подання ним звіту про його використання згідно п. 2.7., 6.1. Положення є підставою до притягнення його до дисциплінарної відповідальності згідно п. 2.9. Положення (на час його дії).

Висновок суду першої інстанції про недотримання нотаріусом Глущенком О.А., правил внесення відомостей в реєстр, як підстава для визнання недійсним посвідченого ним договору дарування частини квартири з підстав введення в оману є неправильним, таким, що прийнятий з порушенням вимог законодавства.

В судовому засіданні колегії суддів досліджено том 7 справи 02/03приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В.Л., в якому містяться матеріали документів на підставі яких нотаріусом посвідчувався договір купівлі-продажу квартири від 04 березня 2016 року та подальшої її дарування від 18 березня 2016 року, копії яких містяться в матеріалах справи та було витребувано судом першої інстанції (а.с.67-163 том 2).

Колегією суддів та учасниками судового засідання оглянутий наявний в матеріалах справи нотаріуса оригінал оспорюваного договору дарування частини квартири від 27 листопада 2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О.А. та зареєстрований в реєстрі за №564, за яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м. Позивачем не спростовано справжність її підпису на оригіналі укладеного договору.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що саме в цій редакції договір було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчено нотаріусом Глущенком О.А., а не в редакції поданої позивачем до позову в його копії, де обдарованою зазначено ОСОБА_1 (а.с.10-11 том1).

Колегія суддів вислухавши сторони, їх представників, дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні справу нотаріуса, дійшла висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт введення позивача ОСОБА_1 в оману її донькою ОСОБА_2 при укладанні 27 листопада 2000 року договору дарування 1/3 частини квартири.

Як похідні, позовні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 04 березня 2016 року по якому ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому її подарувала за договором дарування від 18 березня 2016 року, своїй дочці ОСОБА_3 та вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитися із твердженням позивача, що вона залишилася без житла, чи порушено її права. Право позивача на повагу до житла передбачене у пункті 2 статті 8 Конвенції не порушено, оскільки майже шістнадцять років тому, вона за власним міркуванням розпорядилася належній їй 1/3 частиною квартири подарувавши її дочці.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до переконання, що рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року, ухвалено з порушенням норм матеріального права, без повного урахування наявних у справі доказів, недоведеність обставин, вчинення обману, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, тому згідно положення п.п.1,2,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України). Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із апеляційною скаргою приватним нотаріусом Донченко В.Л., відповідачем ОСОБА_4 сплачено судовий збір кожним по 826,80 грн., якій підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 на їх користь.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко Вікторії Леонідівни, представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Гуртового Сергія Володимировича, представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Залюбовського Віктора Васильовича - задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, та вселення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко Вікторії Леонідівни витрати зі сплати судового збору в сумі 826,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору в сумі 826,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: