ПОСТАНОВА

Іменем України

30 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 387/685/19

провадження № 22-ц/4809/799/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Дьомич Л. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Згода»,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Згода» на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області (суддя Майстер І. П.) від 18 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

14 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Згода» (далі - ТОВ «Згода») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

В обґрунтування позову вказується, що 05 вересня 2018 року ОСОБА_1 прийнята підсобним робітником в ТОВ «Згода» відділення «Новолутківське», а 31 жовтня 2018 року звільнена за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗПП України). У день звільнення перебувала на роботі, але розрахунку та трудової книжки від відповідача не отримала з вини останнього. 25 травня 2019 року вона звернулася із заявою до відповідача, щодо видачі трудової книжки та 15 червня 2019 через засоби поштового зв`язку одержала її. Затримка видачі трудової книжки тривала 7,5 місяців. Позивачка вважає, що відповідно до ст.. 235 КЗпП України відповідач має сплатити їй середній заробіток за час затримки видачу трудової книжки, а саме: 7,5 х 5504,31 = 41282,32 грн, які вона просила стягнути з ТОВ «Згода».

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2020 року позов задоволено повністю.

Суд стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Згода» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 41282, 32 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що відповідач не надав суду доказів вручення позивачці трудової книжки у день її звільнення, а ОСОБА_1 дійсно 25 травня 2019 року зверталася до відповідача з витанням про видачу трудової книжки. Судом встановлено, що термін протягом якого не видавалася трудова книжка становить 154 робочих дні, а середньоденний заробіток за 41 робочий день становить 268, 50 грн. Таким чином, керуючись ч. 5 ст. 235 КЗпП України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Додатковим рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2020 року суд стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Згода» на користь держави судовий збір в сумі 768, 40 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву на неї

У апеляційній скарзі (с. 71-77), посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,ТОВ «Згода» просить рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що відповідач не погоджується з встановленою в оскаржуваному рішенні суду обставиною про те, що на адресу відповідача надсилалася заява позивачки про видачу їй трудової книжки. Повідомлення про вручення поштового листа, не може свідчити про отримання відповідачем саме заяви позивачки від 25 травня 2019 року про видачу трудової книжки. Відповідач також не погоджується висновком суду про дату вручення відповідачу трудової книжки - 15 червня 2019 року, оскільки такі висновки ґрунтуються на припущенні. Поштовий конверт не може свідчити про вкладення до нього трудової книжки позивачки, оскільки трудову книжку вручено позивачці в день її звільнення разом з остаточним розрахунком. Крім того, позивачка пропустила строк на звернення до суду з вказаним позовом.

Позивачці вручено копію ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та копію апеляційної скарги з пропозицією надати відзив на неї, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 180, № 172 (с. 95, 97).

Однак, відзив на апеляційну скаргу від відповідача не до суду не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

05 вересня 2018 року ОСОБА_1 прийнята на роботу в ТОВ «Згода» відділення «Новолутківське» на посаду підсобного робітника (с. 9).

31 жовтня 2018 згідно з наказом директора ТОВ «Згода» № 154 ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України, с. 9).

15 червня 2019 року засобами поштового зв`язку позивачка отримала надіслану їй відповідачем трудову книжку.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч 1. ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у цій справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на січень 2020 року: 2102 х 100 = 210 200 грн.), предметом спору не належить до категорії спорів, які відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи викладене справа переглядається судом апеляційної інстанції за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) та без проведення судового засідання і його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Крім того, згідно ч. ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Розглянувши справу в межах вимог і доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах оскарження колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року (далі - Порядок), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Порядку власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню.

Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачку звільнено з роботи 31 жовтня 2018 року (с. 9).

25 травня 2019 року ОСОБА_1 направила відповідачу листа з вимогою про видачу їй трудової книжки (с. 13).

Трудову книжку ОСОБА_1 отримала 15 червня 2019 року засобами поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» (с. 10).

Доводи апеляційної скарги про те, що факт отримання позивачкою трудової книжки у день її звільнення підтверджується видатковим касовим ордером від 31 жовтня 2018 року та відомістю про виплату готівки №332 за жовтень місяць 2018 року, що містяться в матеріалах цивільної справи, не заслуговують на увагу, оскільки відомості про отримання позивачкою трудової книжки в зазначених документах відсутні.

Згідно з пунктами 7.1 Порядку на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них та книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку.

У пункті 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» № 301 від 27 квітня 1993 року зазначено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Однак, на підтвердження доводів апеляційної скарги про факт отримання позивачкою трудової книжки у день її звільнення, відповідачем не надано відомостей про те, що позивачка розписалася у особистій картці та книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них про одержання трудової книжки, що передбачено п. 7.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом №58 від 29 липня 1993 року та п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників».

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що трудові права позивачки є порушеними, оскільки її було звільнено 31 жовтня 2018 року, а трудову книжку відповідач надіслав їй лише 15 червня 2019 року.

В день звільнення позивачка перебувала на роботі. Поважних причин невручення позивачці її трудової книжки 31 жовтня 2018 року (день звільнення) відповідач не навів.

Законом саме на працедавця покладається обов`язок та відповідальність за видачу працівнику його заповненої трудової книжки в день звільнення.

Відповідач не довів, що затримка видачі трудової книжки позивачу сталася не з його вини.

Відомості про те, що після звільнення позивачка була працевлаштована відсутні.

За таких обставин суд правильно вважав, що з вини відповідача мав місце вимушений прогул позивачки, а тому на підставі ч. 5 ст. 237 КЗпП України вона має право вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що позивачка звернулася до суду з пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Затримка з вини власника або уповноваженого ним органу у видачі трудової книжки працівникові являється триваючим порушенням , а тому встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з питання стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обчислюється не з дати, коли працівникові стало відомо про порушення його прав, а з моменту припинення такого порушення так, як саме цього часу працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог.

Встановивши, що трудову книжку позивачка отримала 15 червня 2019 року, а з позовом звернулася до суду 14 серпня 2019 року, тобто в межах тримісячного строку визначеного ст. 233 ч.1 КЗпП України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не пропустила строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суд першої інстанції правильно застосував положень Закону України «Про оплату праці», Прядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, правильно обрахував середній заробіток.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Згода» залишити без задоволення, а рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2020 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

Л. М. Дьомич