Справа № 159/4547/19 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/1144/20 Категорія: 41 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Кузіна Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про встановлення фактів недодержання письмової форми договору, неналежності їй банківських рахунків - в порядку захисту прав споживачів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалася на ті обставини, що 04 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанком» та нею було укладено кредитний договір № VOKVGA, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 23 426,12 доларів США, з яких: 20 856,92 доларів США - на споживчі цілі, з них - 20000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також: у розмірі 600,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 154,15 доларів США на сплату страхового платежу страхування майна за договором страхуванні майна на перший рік дії кредиту, 102,77 долар США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також: у розмірі 2 569, 20 доларів США на сплату страхових платежів.

Пункт 8.2 вказаного договору передбачав, що для його виконання банк відкриває позичальникові рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

Також позивач ОСОБА_1 вказувала, що відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства та укладеного між ними вищевказаного кредитного договору, так як видача фізичній особі кредиту (грошових коштів) готівкою з каси банку здійснюється банком в іноземній валюті тільки з рахунку, що відкривається за наявності письмової згоди, зразків підпису позичальника та укладення письмового договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку, що є обов`язковою умовою для видачі кредиту, та на підставі заяви про видачу готівки. Однак, кредитні кошти вона отримала з каси банку з порушенням зазначених вимог.

Враховуючи наведене, а також те, що договори банківського рахунку між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та нею не укладалися, а рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 їй не належать, просила суд встановити факт недодержання письмової форми укладення договору про відкриття та обслуговування банківських рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і нею та встановити, що вказані вище рахунки, відкриті ЗАТ КБ «ПриватБанк», їй не належать.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила апеляційний суд оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд невірно застосував вимоги чинного законодавства та невірно витлумачив умови укладеного між сторонами кредитного договору, у зв`язку із чим прийшов до помилкового висновку про безпідставність її вимог.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Заслухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову за його безпідставністю суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , звернувшись з даним позовом до суду, не довела факт укладення між відповідачем банком та нею договору банківського рахунку.

Крім того, суд вважав встановленими ті обставини, що один із оспорюваних позивачем рахунків був відкритий на підставі укладеного між сторонами спору кредитного договору саме для забезпечення його виконання.

Такі висновки суду є правильними.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до статті 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. При цьому, захист суб`єктивних цивільних прав здійснюється в межах правовідносин, які виникли між сторонами.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ст.1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Статтею 1067 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Встановлено, що 04 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанком» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VOKVGA, відповідно до якого позивач отримала кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 23 426,12 доларів США.

Відповідно до вимог п. 8.1 вказаного кредитного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді неповнолювальної лінії у іноземній валюті - долар США - на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу (а.с. 6-11).

Для виконання кредитного договору (п. 8.2) банк відкрив позичальникові рахунок № НОМЕР_1 - для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом та інших платежів.

Рахунок № НОМЕР_2 зазначений у заяві позивача № 205 від 04 вересня 2008 р. згідно пункту 1.1 вищевказаного кредитного договору призначався для перерахування банком кредитних коштів позичальникові. Однак, з цією метою використаний не був, так як позивач отримала позичені гроші готівкою через касу банку (а.с. 12).

Крім того, з наявних в матеріалах справи постанов Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року та Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 зверталась з окремими позовами до Ковельського міськрайонного суду Волинської області про визнання недійсними кредитного договору і договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку, у задоволенні яких їй було відмовлено, а рішення суду першої інстанції були залишені без змін апеляційним судом і набрали законної сили (а.с. 180-191).

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, встановивши наведені обставини, а саме те, що договори про відкриття та обслуговування банківського рахунку між сторонами судового спору не укладались, суд першої інстанції зробив правильний висновок про безпідставність вимог позивача із-за відсутності самого об`єкту спірних правовідносин, щодо якого, як вважає позивач, існує спір між нею і банком.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження і оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Крім того, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування і ухвалення нового рішення суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді