провадження № 22-ц/824/1928/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Київ від 05 вересня 2019 року по справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року представник позивача Служби безпеки України звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 проходив військову службу в СБУ з 1991 року. На обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в СБУ не перебуває. Наказом СБУ від 05 квітня 2013 року був переведений для подальшого проходження військової служби із міста Донецька до міста Києва.

05 листопада 2013 року житлово-побутовою комісією Центрального управління СБУ було розглянуто і погоджено питання щодо надання ОСОБА_2 службової квартири АДРЕСА_1 на склад сім`ї із чотирьох осіб.

Пунктом 1.32 розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 грудня 2013 року № 796 було затверджено зазначене рішення комісії та видано ОСОБА_2 ордер від 27.12.2013 року № 4978 на право зайняття службового жилого приміщення. На даний час відповідачі зареєстровані в зазначеній квартирі. Однак, під час комісійних перевірок було встановлено факт не проживання відповідачів у квартирі із вересня 2017 року, та відомостей щодо поважності причин відсутності відповідачів понад шість місяців у службовій квартирі немає, а тому позивач вважає, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом прав з даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Київ від 05 вересня 2019 року задоволено позов Служби безпеки України до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_5 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що ОСОБА_2 та члени його сім`ї мають право постійного проживання у займаному спірному приміщенні, а також гарантії, які унеможливлюють їх виселення без надання іншого житлового приміщення. Також, судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам у справі, які підтверджують постійне проживання відповідачів у спірному приміщенні. Скаржник указує, що регламентованої процедури проведення комісійних перевірок в СБУ немає, а результати їх проведення є необ`єктивними. Зазначає, що причина відсутності ОСОБА_2 понад сім місяців за місцем проживання є поважною, а судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги практику Європейського суду з прав людини.

12 листопада 2019 року до Київського апеляційного суду від представника Служби безпеки України Ярка О.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначав, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_1 підтримала викладені у апеляційній скарзі доводи, просила апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.

Представник Служби безпеки України Ярко О.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, оскільки, вся кореспонденція, яка апеляційним судом направлялась відповідачам, поверталась без вручення адресату, повідомлення про розгляд справи було розміщено на сайті судової влади, а тому, судом було виконано обов`язок, щодо належного повідомлення відповідачів про розгляд справи.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація та відсутність відповідачів у службовій квартирі понад 6 місяців створює перешкоди у здійсненні прав власника (розпорядника) майна, а допустимих доказів на підтвердження поважності відсутності за місцем реєстрації в ході розгляду справи з боку відповідачів суду надано не було.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу в СБУ з 1991 року. Наказом СБУ від 05 квітня 2013 року був переведений для подальшого проходження військової служби із м. Донецька до м. Києва. На обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в СБУ не перебуває.

05 листопада 2013 року житлово-побутовою комісією Центрального управління СБУ було розглянуто і погоджено питання щодо надання ОСОБА_2 службової квартири АДРЕСА_1 на склад сім`ї із чотирьох осіб.

Пунктом 1.32 розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 20 грудня 2013 року № 796 було затверджено зазначене рішення комісії та видано ОСОБА_2 ордер від 27 грудня 2013 року № 4978 на право зайняття службового жилого приміщення.

Відповідачі зареєстровані в зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» від 11 січня 2017 року.

Судом встановлено, що спірна квартира є службовою, перебуває у відомчому житловому фонді позивача, та правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч. ст. 3 ЖК).

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення безпосередньо особі, що має на це право (частина перша статті 122 ЖК).

Служба безпеки України як докази підтвердження своїх позовних вимог надала суду акти про встановлення факту не проживання особи у службовому житлі від 12 вересня 2017 року, 02 жовтня 2017 року, 02 листопада 2017 року, 14 грудня 2017 року, 31 січня 2018 року, 13 лютого 2018 року, 19 березня 2018 року, відповідно до яких ОСОБА_2 та члени його сім`ї на час проведення контролю проживання у службовій квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 були відсутні.

Служба безпеки України на підтвердження своїх позовних вимог надала також довідку прикордонної служби України 0.184-15356/0/15-19-Вих від 24 квітня 2019 року, з якої убачається, що ОСОБА_2 виїхав з України 08 червня 2014 року та назад не повертався.

Згідно з наданої на звернення адвоката Апостолової В.В. інформації від Державної прикордонної служби №1 від 16 січня 2019 року ОСОБА_1 також здійснювала тривалі подорожі через пункт пропуску КПВВ ОСОБА_8.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи у відзиві на позов та у доводах апеляційної скарги висловила зауваження щодо наданих позивачем доказів, а саме сумніви щодо достовірності цих доказів, однак, на виконання свого процесуального обов`язку, доказів, які свідчать про проживання її та членів її сім`ї у спірний період у службовій квартирі, які б спростували твердження позивача, суду не надала.

Відповідно до частини 4 статті 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно із статтею 118 ЖК УРСР Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 06 листопада 2007 року № 792 державні службовці, службовці та працівники, які проходять службу (працюють) у СБ України, забезпечуються житловими приміщеннями відповідно до вимог чинного законодавства (пункт 1.2.Інструкції).

Згідно з пунктом 1.3. Інструкції з метою забезпечення прозорості механізму надання житла співробітникам та членам їх сімей відомості про кількість житлових приміщень, що підлягає розподілу і що розподілено, подаються органами, закладами та установами СБ України до підрозділу Центрального управління, відповідального за господарське забезпечення у СБ України (далі - ПГЗ). Узагальнена інформація повинна систематично висвітлюватися на офіційному веб-сайті СБ України.

Відповідно до пункту 5.2. Інструкції Фонд службових житлових приміщень в СБ України визначається виходячи з кількості співробітників, які потребують службових житлових приміщень. ПГЗ здійснює оперативний контроль та облік за використанням фонду службового житла.

Службові житлові приміщення повинні використовуватись тільки за призначенням, що передбачено пунктом 5.13.Інструкції.

Статтею 123 ЖК УРСР передбачено, що Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, зокрема цим Кодексом та іншими актами законодавства.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а у разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості позбавлення особи житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

У доводах апеляційної скарги представник ОСОБА_1 заперечує можливість виселення її та членів її сім`ї із службового житла без надання іншого житлового приміщення відповідно до статей 124-125 ЖК Української РСР та Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 06 листопада 2007 року №792, з підстав наявності вислуги або стажу роботи в СБУ не менш як десять років.

Однак такі доводи не можуть бути враховані судом при розгляді цієї справи, оскільки обставини щодо проживання осіб у службовому житлі не встановлено та предметом цього спору не є виселення осіб, які проживають у приміщенні. Предметом цього спору є визнання осіб такими, що не проживають у приміщенні, тобто не використовують його як постійне місце проживання взагалі.

Відповідачем не указано обставин, які свідчать про проживання її та членів її сім`ї за місцем проживання та наявність зв`язку зі спірною квартирою.

Вся кореспонденція, яка надсилалася судом першої інстанції та апеляційним судом на адресу службової квартири, а саме: АДРЕСА_3 , поверталася без вручення адресатам, що в сукупності із складеними позивачем актами про непроживання та довідки прикордонної служби про перетин кордону дає підстави вважати, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, а відтак її не потребують. У зв`язку з цим позивач має право розпорядитись нею для забезпечення житлом службовців, які потребують житла.

Також, колегія суддів дійшла висновку, що наявна у матеріалах справи довідка про перебування ОСОБА_2 під диспансерно-динамічним наглядом в «1472 воєнно-морському клінічному госпіталі» від 06 грудня 2018 року №2789/м не може бути доказом не проживання останнього у службовій квартирі з поважних причин понад 6 місяців, оскільки указана у довідці інформація не свідчіть про проходження лікування відповідачем, що потребує постійного перебування у відповідному закладі.

Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доведеності позивачем підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи даний спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини указані у позові та надані позивачем докази, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Київ від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба