Ухвала
13 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 266/6107/19
провадження № 61-2389ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про визнання дій протиправними, скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» (далі ДП «Маріупольський морський торгівельний порт») про визнання дій протиправними, скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, в якому просив визнати протиправними дії ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» щодо здійснення нарахування та виплат середньоденної зарплати за період з березня 2019 року до серпня 2019 року у розмірі 137,25 грн, визнати протиправним та скасувати наказ ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» від 30 серпня 2018 року № 468, стягнути з ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з березня 2019 року до серпня 2019 року у розмірі 20 673,18 грн, стягнути з ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_1 2 500 грн на відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтував тим, що з 12 лютого 2015 року його звільнено від роботи на період військової служби в особливий період. Починаючи з 12 лютого 2015 року до теперішнього часу він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України. Після звільнення відповідач неправильно нарахував позивачу компенсацію за два попередні місяці, що перебували мобілізації, тобто з грудня 2014 року до січня 2015 року, із розрахунку середньоденного заробітку у 136,57 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22 квітня 2019 року, яке змінене постановою Донецького апеляційного суду від 04 червня 2019 року, його позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним дії відповідача щодо здійснення нарахування та виплат середньоденної заробітної плати за період з травня 2018 року до лютого 2019 року у розмірі 136,57 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з травня 2018 року до лютого 2019 року у розмірі 34 357,67 грн, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з травня 2018 року до січня 2019 року у розмірі 1 278,93 грн, моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. Суд також встановив, що з 01 вересня 2018 року посадовий оклад зріс до 7 455 грн, а коефіцієнт коригування, встановлений відповідачем, становить 1,005. Відкоригований середньоденний заробіток позивача складає 346,07 грн. Всупереч рішень судів та пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, відповідач продовжує виплачувати збережену середньоденну заробітну плату у розмірі 137,25 грн, застосувавши до збереженого заробітку коефіцієнт коригування на рівні 1,005 відповідно до наказу відповідача від 30 серпня 2018 року № 468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнту», що є незаконним. Тому сума недоплаченої заробітної плати становить 20 673,18 грн за період з березня 2019 року до серпня 2019 року. Діями відповідача йому завдана моральна шкода у зв`язку із недоплатою суми збереженого середнього заробітку, яку він оцінює за весь період часу у розмірі 2 500 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з березня 2019 року до серпня 2019 року у розмірі 20 673,18 грн, яка визначена без утримання податків ї інших обов`язкових платежів, та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Постановою Донецького апеляційного суду від 15 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року залишено без змін.
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині скасування наказу ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» від 30 серпня 2018 року № 468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнта».

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у січня 2020 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу Ураїни (тут і далі ЦПК України у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову у цій справі становить 23 173,18 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).
Заявник оскаржує рішення в частині вирішення вимог немайнового характеру щодо визнання протиправним та скасування наказу Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» від 30 серпня 2018 року № 468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнта».
Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Трудовий спір між сторонами по суті вирішений, в частині вимог про стягнення на користь позивача сум заробітної плати позивач судові рішення не оскаржує.
Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржувані судові рішення у цій справі підлягають касаційному оскарженню з підстав, зазначених у підпункті «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Наведені заявником обставини, з посиланням на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник не обґрунтовав в чому саме виявилася суперечність у застосуванні судами одних і тих самих норм права в оскаржуваних судових рішеннях та в наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, яке питання права має таке значення для правозастосовчої практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про стягнення середньої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко