Провадження №22-ц/812/324/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2020 року м. Миколаїв

справа № 490/9258/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гусарова Вадима Миколайовича - на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалене 05 грудня 2019 року під головуванням судді Гуденко О.А. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 09 грудня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач зазначав, що на підставі договору дарування від 12 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за № 315, він є власником квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований в ній з 30 жовтня 2018 року. У вказаній квартирі зареєстрована його двоюрідна сестра - відповідачка ОСОБА_2 , проте з 2008 року вона там не проживає, не бере участі в її утриманні та не сплачує комунальні послуги. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачки у вказаній квартирі порушує його права власника на користування та розпорядження майном на свій розсуд, просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідачка ОСОБА_2 просила відмовити у позові, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належала її бабусі ОСОБА_3 , яка у 2017 році склала заповіт, яким заповідала їй цю квартиру. Після смерті ОСОБА_3 вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, отже має всі права на цю квартиру, а також має намір оспорити в суді договір дарування, за яким позивач ОСОБА_1 отримав у власність цю квартиру. ОСОБА_2 також вказувала, що з 2012 року вона дійсно проживає за іншою адресою - на дачі в Садовому товаристві, але у зв`язку з тим, що сама ОСОБА_3 попросила її пожити окремо, іншого житла вона не має.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 704 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Гусаров В.М. - просив скасувати рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначає, що суд при з`ясуванні обставин справи надав їм неправильну оцінку. Також на думку апелянта суд не врахував, що відповідач не має іншого постійного житла, а тому задоволення позову призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав позивачки, гарантованих ст. 47 Конституції України, ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Ярмолович О.Є. посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Ярмолович О.Є. підтримав викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Гусаров В.М. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені (а.с. 90, 93), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 12 травня 2018 року ОСОБА_3 подарувала своєму онуку - позивачу ОСОБА_1 - належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування в цей же день був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Євтушенко А.М. за реєстр. № 315 (а.с. 7-9).

У пункті 3 цього договору зазначено, що Дарувальник свідчить, що права щодо квартири, яка є предметом цього договору, у третіх осіб (у т.ч. за договорами найму) відсутні, відсутні і будь-які інші обтяження стосовно цього майна.

Відомостей щодо недійсності даного договору матеріали справи не містять.

Згідно довідок ТОВ «ЛІС-ЦЕНТР С» від 30.10.2018р. № 741 і від 21.08.2019р. № 447 відповідачка ОСОБА_2 була зареєстрована за вищевказаною адресою з 03.04.2009 року.(а.с. 10, 54).

Як вбачається з підписаного ОСОБА_3 із сусідами Акту від 30 жовтня 2018 року, затвердженого ТОВ «ЛІС-ЦЕНТР С», та довідки голови СТ "Верховина" від 01 серпня 2018 року ОСОБА_2 з 2008 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , з зазначеного часу проживає в СТ АДРЕСА_2 ", ділянка № НОМЕР_1 (а.с. 11,12). Сама ОСОБА_2 не заперечувала, що у спірній квартирі вона не проживає з 2012 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки колишній власник квартири ОСОБА_3 втратила право власності на цю квартиру при даруванні її позивачу, разом із ОСОБА_3 втратила право користування цією квартирою і відповідачка ОСОБА_2 , яка не є і не була членом сім`ї теперішнього власника квартири. За такого позивач як єдиний власник спірної квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (квартирою), в тому числі шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, що може бути підставою для зняття її з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже право членів сім`ї власника будинку користуватись відповідними жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Крім того, частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За такого, з огляду на вищевикладені положення закону, враховуючи, що відповідачка зареєстрована у спірній квартирі за згодою її колишнього власника ОСОБА_3 , право власності якої припинилося, та, до того ж, з 2008 року не проживає у вказаній квартирі і докази поважності причин її непроживання у матеріалах справи відсутні, спільним побутом із позивачем не пов`язана, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 втратила право користування будинком, а тому вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні його власністю у обраний ним спосіб підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції вірно вважав, що не мають правового значення посилання відповідачки на те, що вона є спадкоємцем ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за посвідченим 07 липня 2017 року заповітом, оскільки спірна квартира не входить до спадкової маси.

Наявність реєстрації відповідачки за адресою спірного приміщення колегія суддів оцінює наступним чином.

Право користування житлом у члена сім`ї власника такого жилого приміщення виникає у зв`язку з вселенням до нього, здійсненим за згодою такої особи, та зберігається за умови його постійного проживання у такому приміщенні.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Отже, наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживає в ньому тривалий період та втратила статус члена сім`ї власника цього житла.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 404/4145/15-ц.

За такого, доводи апеляційної скарги про неврахування судом законності реєстрації місця проживання відповідачки за адресою спірного приміщення не мають правового значення для вирішення даної справи.

Посилання апеляційної скарги на те, що непроживання відповідачки у спірному жилому приміщенні було пов`язано з її обізнаністю, що вона успадкує це житло, а тому тимчасово проживала не за місцем свої реєстрації саме на прохання ОСОБА_3 - не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи тривалість непроживання ОСОБА_2 у спірному жилому приміщенні та дату складання заповіту ОСОБА_3 07 липня 2017 року. Крім того, узгодження таких умов відповідачкою із ОСОБА_3 ніякими доказами не підтверджено, хоча відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме на сторону покладений обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків передбачених цим Кодексом. Не є доведеними і твердження ОСОБА_2 про те, що вона була членом сім`ї ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи не містять доказів постійного проживання відповідачки разом із бабусею та ведення ними спільного господарства.

З огляду на викладене, враховуючи тривалість непроживання ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації (близько 10 років), а також, що предметом даного спору є не виселення відповідачки, а визнання її такою, що втратила право користуванням спірним житловим приміщенням, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апеляційної скарги на неврахування судом того, що відповідачка не має іншого постійного житла, та порушення оскаржуваним рішенням розумного балансу інтересів сторін і прав позивачки, гарантованих ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

До того ж колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідачка є непрацездатною особою, чи відноситься до соціально незахищених верств населення.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про неврахування судом позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», оскільки обставини зазначеної справи не є тотожними із обставинами справи, що є предметом даного судового розгляду .

Отже доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не було наведено.

За такого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення не було скасовано або змінено, то відсутні підстави для зміни проведеного судом першої інстанції розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гусарова Вадима Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2020 року