ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року м. Чернівці

Справа № 718/2231/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Литвинюк І.М., Одинака О.О.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.», ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2020 року, головуючий у першій інстанції Мізюк В.М.

встановив:

ОСОБА_1 у серпні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Посилався на те, що 08 серпня 2015 року о 19 години 30 хвилин у с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 2101» з номерним знаком НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , допустив зіткнення з автомобілем марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 , спричинивши пошкодження транспортного засобу.

Справа №718/2231/18 Головуючий у 1 інстанції Мізюк В.М.

Провадження №22-ц/822/655/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Згідно висновку №2941 експертного авто товарознавчого дослідження з оцінкою транспортного засобу від 16 листопада 2015 року, розмір матеріального шкоди, завданої власнику автомобіля марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 становить 37 732 грн.

ОСОБА_3 видано ОСОБА_1 довіреність на право володіння, користування та розпорядження належним йому транспортним засобом марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Душинською Н.В. 23 лютого 2016 року за реєстраційним номером 941.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 37732 грн.

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2018 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 37732 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 вересня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2018 року скасовано.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 листопада 2019 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.».

Також ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2019 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 .

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 травня 2020 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 37732 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.», ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Посилається на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди діяв страховий поліс №АС/6242600, тому здійснити відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, повинно Приватне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.», розмір страхової виплати складає 50000 грн., що значно перевищує розмір завданої матеріальної шкоди.

Зазначає про незастосування судом першої інстанції постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/18, за якою у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Вважає, що Приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» не повідомлено вмотивовану причину відмови у страховій виплаті ОСОБА_1

ОСОБА_1 не оскаржено відмову Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» у страховій виплаті, тому без вирішення спору між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» та ОСОБА_1 щодо виплати страхового відшкодування неможливо встановити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

У відзиві Приватне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.», ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, керувався положеннями ч.2 ст.22, ч.1 ст.398, ч.1 ст.1166, ч.2 ст.1192 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на виникнення обов`язку відшкодувати шкоду у завдавача шкоди ОСОБА_2 , який правомірно здійснював користування транспортним засобом, встановлення неправомірності дій ОСОБА_2 , причинного зв`язку між діями ОСОБА_2 та шкодою, висновок експерта-товарознавця Кох А.П. від 16 листопада 2015 року, за яким вартість збитків, заподіяних власнику автомобіля Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 становить 37732 грн.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Встановлено, що 08 серпня 2015 року о 19 години 30 хвилин у с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 2101» з номерним знаком НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , допустив зіткнення з автомобілем марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 .

Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК України.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження з оцінкою транспортного засобу від 16 листопада 2015 року №2941 розмір матеріального шкоди, завданої власнику автомобіля марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 становить 37 732 грн.

Приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» та ОСОБА_3 вчинено страховий поліс №АС/6242600 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в результаті чого забезпеченим транспортним засобом став автомобіль марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 .

Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» здійснено повідомлення від 10 листопада 2-15 року №1616 про відмову ОСОБА_3 у виплаті страхового відшкодування.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

На підставі частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної безпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частині залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, законодавець пов`язує покладення відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, з наявністю вини заподіювача.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених Кабінетом Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

ОСОБА_2 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди правомірно володів транспортним засобом марки «ВАЗ 2101» з номерним знаком НОМЕР_1 , що належить на праві власності гр. ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 є власником автомобіля марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_3 кузов № НОМЕР_4 .

Відповідно довідки Регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області на транспортний засіб Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 кузов № НОМЕР_4 у зв`язку з втратою свідоцтва НОМЕР_5 видавався дублікат свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_6 та змінювався державний номерний знак на НОМЕР_3 за гр.Літавським

ОСОБА_5 видано ОСОБА_1 довіреність на право володіння, користування та розпорядження належному йому транспортного засобу марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Душинською Н.В. 23 лютого 2016 року за реєстраційним номером 941.

Пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння.

За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Враховуючи те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Згідно із статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - Моторне (транспортне) страхове бюро України) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1. статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15 (провадження № 14-176цс18) зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин до страхувальника можна пред`явити вимогу про відшкодування майнової шкоди лише після сплати страховиком суми страхового відшкодування, передбаченої договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, або у разі відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.

Водночас відповідальність з виплати завданої майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у винної особи настає у разі правомірної відмови у виплаті страхового відшкодування страховиком, наявності різниці між завданою майновою шкодою та сумою страхового відшкодування, встановленої полісом страхування.

З огляду на наведене суд першої інстанції, встановивши, що Приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» відмовлено ОСОБА_3 у виплаті страхового відшкодування, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, до завдавала шкоди ОСОБА_2 .

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 , на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо обов`язку здійснити відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.», оскільки останнім не повідомлено вмотивовану причину відмови у страховій виплаті ОСОБА_1 , ОСОБА_6 не оскаржено відмову Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» у страховій виплаті.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Згідно із пунктом 36.7 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Відповідно до підпункту 37.1.3. пункту 37.1. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що: «у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру».

З матеріалів справи вбачається, що заяву на виплату страхового відшкодування подано ОСОБА_3 4 листопада 2015 року, якц підписано ОСОБА_7 .

За змістом повідомлення Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» 10 листопада 2015 року №1616 про відмову ОСОБА_3 у виплаті страхового відшкодування у матеріалах страхової справи відсутні документи, які б підтверджували настання дорожньо-транспортної пригоди за участі забезпеченого транспортного засобу, і яка призвела до нанесення майнової шкоди потерпілому, оскільки ОСОБА_2 керував автомобілем ЗАЗ 21011 з номерним знаком НОМЕР_7 , а не забезпеченим транспортним засобом, яким відповідно до полісу № АС/6242600 є автомобіль ЗАЗ 21011 з номерним знаком НОМЕР_1 ; на дату заявленого випадку, забезпеченим транспортним засобом керувала особа, цивільно-правову відповідальність якої не була захована, відповідно до умов полісу АС/6242600, оскільки поліс № АС/6242600 вчинений на пільгових умовах, страховий захист поширювався лише на осіб, які правомірно володіли автомобілем ЗАЗ 21011 з номерним знаком НОМЕР_1 та мали статус учасника війни та/або інваліда ІІ групи та/або особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та/або віднесені до І або ІІ категорії та/або пенсіонера; заяву на виплату страхового відшкодування підписано особою, яке не мала належних повноважень, оскільки власником автомобіля марки Ford Sierra з номерним знаком НОМЕР_2 є ОСОБА_3 , заявником не надано документів які би уповноважували ОСОБА_8 на представництво ОСОБА_3 .

З огляду на вчинення Приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» полісу № АС/6242600 на пільгових умовах, подання заяви про страхове відшкодування ОСОБА_8 від імені особи, яка має право на отримання відшкодування, без підтвердження повноважень ОСОБА_8 на представництво Літавського Ю.П. відсутні підстави для висновку про неправомірність відмови Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.» у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_3 , оскільки така відмова не суперечить положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не обмежує права ОСОБА_3 , який для реалізації свого права на отримання страхового відшкодування не надав підтвердження повноважень ОСОБА_8 на його представництво.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( частина перша статті 257 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності від 28 жовтня 2019 року (а.с.84).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 подано позов до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, здавши на пошту.

Відповідно приєднаного до матеріалів справи конверта ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 9 серпня 2018 року (а.с.16).

З огляду на те, що моментом виникнення права ОСОБА_2 на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є 8 серпня 2018 року, останній звернувся до суду у межах строку, встановленого частиною першою статті 257 ЦК України.

З урахуванням викладеного рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 травня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 травня 2020 року залишено без змін, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 4 січня 2021 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Литвинюк І.М.

Одинака О.О.