КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/9323/18 Головуючий у 1 інстанції: Грегуль О.В.
провадження № 22-ц/824/3565/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 28 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс Солом`янка» до ОСОБА_1 про стягнення оплати житлово-комунальних послуг, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року позивач - ТОВ «Житлосервіс Солом`янка» звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив в ході розгляду справи і посилаючись на непроведення відповідачем оплати за житлово-комунальних послуг за період від 01.01.2016 року до 20.06.2018 року просив стягнути з відповідача: 2 696 грн. 17 коп. - оплати житлово-комунальних послуг, 201 грн. 39 коп. - трьох процентів річних від простроченої суми, 730 грн. 28 коп. - втрат від інфляції, 611 грн. 97 коп. - пені за період від червня 2017 року до травня включно 2018 року та 1 762 грн. - судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлосервіс Солом`янка» 2 696 грн. 17 коп. - оплати житлово-комунальних послуг, 201 грн. 39 коп. - трьох процентів річних від простроченої суми, 730 грн. 28 коп. - втрат від інфляції, 572 грн. 18 коп. пені та 1 762 грн. - судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення і відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з повною оплатою заборгованості.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, а також дана обставина ніким по справі не спростовувалася.

За ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Будь-яких конкретних правових доказів про повне дотримання ним зазначених норм права щодо оплати житлово-комунальних послуг за період від 01.01.2016 року до 20.06.2018 року відповідачка суду не надала.

Суд першої інстанції вірно зазначав, що посилання представника відповідача на відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги та неправильність її нарахування позивачем перевірялись судом у судовому засіданні, в тому числі й з урахуванням відповідних пільг, які враховувались позивачем при визначенні заборгованості та не знайшли свого підтвердження конкретними правовими доказами.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції вірно вказав, що безпідставними є посилання відповідача на пропуск строку позовної давності, оскільки позивач заявив вимоги про оплату вищевказаних платежів за період від 01.01.2016 року до 20.06.2018 року, а по пені за період від червня 2017 року до травня 2018 року, тобто за один рік, а позов позивачем пред`явлено 18 липня 2018 року.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на відсутність оплати за житлово-комунальні послуги у зв`язку з розглядом її позовної заяви про визнання недійсним договору від 24.12.2015 року про надання послуг з технічно-санітарного обслуговування житлового будинку, прибудинкової території та компенсацію витрат не стосувалося суті спору.

Так, постановою Апеляційного суду міста Києва від 20.08.2018 року у справі №754/2493/17-ц подану відповідачем апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року про визнання даного договору недійсним залишено без задоволення.

Крім того, від рішення суду не залежала вартість плати за такі послуги, як стверджує відповідач у апеляційній скарзі, оскільки предмет спору не стосувався тарифів за житлово-комунальні послуги. Відповідачка зобов`язана сплачувати вартість житлово-комунальних послуг, якщо вона фактично користувалася ними, на підставі розрахунків вартості житлово-комунальних послуг (квитанцій) за звітний місяць, які щомісяця надсилаються за адресою місцезнаходження квартири, що належить відповідачці на праві власності, та в яких міститься прохання провести їх оплату до 20 числа. У квитанціях позивач згідно чинного законодавства зазначає всю необхідну інформацію: перелік послуг, їх ціну та порядок оплати.

Також належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, а тому посилання на відсутність оплати за житлово-комунальні послуги у зв`язку з розглядом справи №754/2493/17-ц Деснянського районного суду м. Києва не може трактуватись як належна підстава вимог і заперечень відповідачки.

Також слід враховувати, що нарахування позивача не були безпідставними та підлягали стягненню з відповідачки, так як інфляційні втрати та 3% річних - у якості відшкодування матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від відповідачки за неправомірне користування утримуваними нею грошовими коштами, належними до сплати позивачу, а також неустойка - у вигляді пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст.610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 п.4.1. Договору б/н від 24.12.2015 року про надання послуг з технічно- санітарного обслуговування житлового будинку, прибудинкової території та компенсацію витрат, укладеного між позивачем та відповідачкою, остання несе відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим договором за несвоєчасне внесення платежів згідно умов цього договору.

Так як правовідносини, що передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, то за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних від простроченої суми.

Заявлений період, за який позивачем нараховано борг по оплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 11 072 грн. 06коп., складається, крім основного боргу, з інфляційних втрат, 3% річних та пені, і не перевищує строків загальної позовної давності, встановлених статтею 257 ЦК України (картки нарахувань містяться у матеріалах справи).

Разом з тим, відповідачкою, вже після призначення справи до розгляду здійснено часткову оплату заборгованості перед позивачем за житлово-комунальні послуги: 16 листопада 2018 року - в розмірі 254 грн. 91 коп. та 08 грудня 2018 року - в розмірі 5 204 грн. 48 коп.

Всього разом сплачено 5 459 грн. 39 коп. (уточнена картка нарахування плати міститься у матеріалах справи).

Відповідно до заяви відповідачки від 14.12.2018 року позивачем платежі враховані за ті періоди, які вказано у цій заяві.

Саме після уточнення позовних вимог згідно заяви від 11.07.2019 року розмір боргу відповідачки за заявлений період в межах позовної давності, а саме, від 01.01.2016 року до 31.05.2018 року за послуги з утримання будинку та прибудинкової території складає 389 грн. 82 коп (5 849,21 грн.- 5 459,39 грн. = 389 грн. 82 коп.).

Саме після уточнення позовних вимог згідно заяви від 11.07.2019 року загальний розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги відповідачки перед позивачем за період в межах позовної давності від 01.01.2016 року до 20.06.2018 року становить 4 240 грн. 35 коп.:

Проте, після подання позову і в процесі розгляду справи судом відповідачка здійснила часткову оплату пені в сумі 39 грн. 79 коп., що підтверджується квитанцією №0..1 від 20.07.2019 року. Позивачем вказана оплата не була спростована. Отже, розмір пені, що підлягав до стягнення з відповідачки та визначений судом, становить 572 грн. 18 коп. (611,97 грн.-39,79 грн.= 572,18 грн.).

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції вірно прийнято рішення щодо стягнення з відповідачки на користь позивача 2696 грн. 17 коп. - оплати житлово-комунальних послуг; 201 грн. 39 коп. - трьох процентів річних від простроченої суми; 730 грн. 28 коп. - втрат від інфляції; 572 грн.18 коп. - пені та 1762 грн. - судового збору. При цьому суд надав юридичну оцінку наданим позивачем розрахункам заборгованості за житлово- комунальні послуги, перевірив обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу, 3 % річних, інфляційних втрат та пені, що підтверджується доказами у матеріалах справи.

Отже, судом першої інстанції обставини щодо розміру боргу у судовому засіданні було досліджено повно та всебічно.

Щодо застосування пільги на оплату централізованого опалення місць загального користування, то згідно картки нарахування плати за послуги з централізованого опалення (міститься в матеріалах справи) у відповідачки утворився борг за централізоване опалення місць загального користування в розмірі 2300 грн. 01 коп. Термін «місця загального користування» застосовується як термін «допоміжні приміщення» у розумінні Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року, згідно яких допоміжні приміщення житлового будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

За ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» соціальна норма житла, в межах якої держава надає громадянам пільги на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком для централізованого та індивідуального опалення (теплопостачання) незалежно від джерела та виду енергії становить 21 кв. метр опалюваної площі на одну особу та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю. Таким чином, пільги на оплату послуг з централізованого опалення надаються в межах соціальних норм житла. Допоміжні приміщення в розумінні ст.4 Житлового кодексу не входять до житлового фонду, відповідно надання пільг на опалення місць загального користування (допоміжних приміщень) чинним законодавством не передбачено.

Крім того, статтею 102 Бюджетного кодексу України визначено перелік пільг та категорій, що відшкодовується за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, поводження з побутовими відходами (вивезення побутових відходів) та вивезення рідких нечистот, внесків за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку води та теплової енергії, абонентського обслуговування для споживачів комунальних послуг, що надаються у багатоквартирних будинках за індивідуальними договорами.

До зазначеного переліку надання пільг населенню на оплату централізованого опалення місць загального користування не входить.

Проте, позивач стверджує, що обов`язок по оплаті централізованого опалення місць загального користування обумовлений п.п.1.7 та 2.3 Договору від 24.12.2015 року про надання послуг з технічно-санітарного обслуговування житлового будинку, прибудинкової території та компенсацію витрат, укладеного позивачем та відповідачкою. Укладаючи договір, відповідачка підтвердила свої зобов`язання щодо виконання його умов.

Шодо застосування пільги на оплату утримання будинку та прибудинкової території, то від січня 2016 року до лютого 2018 року включно нарахування плати за утримання будинку та прибудинкової території здійснювались позивачем з розрахунку фактичних витрат позивача на 1 кв. м. загальної площі квартири, які нараховуються за показниками загально-будинкових лічильників, та витрат на технічно-санітарне обслуговування будинку та його прибудинкової території, а також інші необхідні витрати для управління та утримання будинку. Відповідно до п.1.4 договору від 24.12.2015 року про надання послуг з технічно-санітарного обслуговування житлового будинку, прибудинкової території та компенсацію витрат відповідачка зобов`язана відшкодовувати позивачу такі витрати (копії кошторисів фактичних витрат позивача на технічно-санітарне обслуговування будинку за період січень 2016 - лютий 2018 років містяться в матеріалах справи).

Від березня 2018 року до травня 2018 року включно нарахування відповідачці за послуги з утримання будинку та прибудинкової території здійснювались позивачем з урахуванням права на пільгу та відповідно до Розпорядження №211 від 12.02.2018 року Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). згідно з яким від 01 березня 2018 року затверджено тариф за 1 кв. м. загальної площі квартир за місяць, і на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надає позивач, по будинку АДРЕСА_2 для здійснення розрахунків із споживачами становить 9 грн. 46 коп. (копія наказу №3 від 01.03.2018 року з копією Розпорядження №211 від 12.02.2018 року Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) містяться в матеріалах справи).

Відповідно до чинного законодавства певні категорії громадян мають право на пільги та житлові субсидії на оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначається Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Відповідно до абзацу 6 пункту 2 цього Порядку послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2018 року №840 «Питання надання пільг та субсидій для відшкодування витрат на оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» під час надання пільг та субсидій для відшкодування витрат на оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій застосовується соціальна норма житла, яку визначено постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» для оплати послуги з управління багатоквартирним будинком.

Таким чином, враховуючи вимоги чинних нормативно-правових актів, пільги та субсидії для відшкодування витрат на оплату послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій надаються виходячи з тарифу на цю послугу, встановленого органом місцевогосамоврядування для відповідного багатоквартирного будинку, а також соціальної норми житла (для субсидіантів чи пільговиків), встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року №409.

За наведених обставин суд першої інстанції вирішив спір у межах заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів та дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існували договірні відносини, а грошове зобов'язання відповідачем не виконано у повному обсязі, у зв`язку з чим позов про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги був обґрунтованим та підлягав до задоволення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення оплати за житлово-комунальні послуги, трьох процентів річних від простроченої суми і пені, зокрема, щодо пені часткового задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 28 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: