Справа №488/3391/19 Головуючий у 1-й інстанції Лазарева Г. М.
Провадження № 22ц/812/1548/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Лівінського І. В.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

за участю: представника позивача та ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 квітня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Лазаревої Г. М. в залі суду в місті Миколаєві об 11 годині 30 хвилині, із складенням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_2

до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області

Куліченка Дмитра Олександровича

(далі приватний виконавець),

третя особа Приватне підприємство (ПП) «Ажіо»,

про визнання дій протиправними, визнання протиправним

та скасування звіту про незалежну оцінку нерухомого майна

У С Т А Н О В И Л А:

16 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до приватного виконавця Куліченка Д. О., третя особа ПП «Ажіо», у якому просила визнати протиправними дії приватного виконавця щодо визначення ринкової вартості арештованого майна, визнати протиправним та скасувати звіт про незалежну оцінку, складений 12 червня 2019 року ПП «Ажіо» в рамках виконавчого провадження №58685260 щодо визначення ринкової вартості об`єкта нерухомого майна, належного позивачці, житлового будинку, загальною площею 79кв.м., житловою площею 54,9кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що за рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2018 року з неї стягнуті грошові кошти в розмірі 12 000 доларів США на користь ОСОБА_3 , на підставі якого 20 березня 2019 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження.

2 травня 2019 року приватним виконавцем винесена постанова про накладення арешту на належний позивачці житловий будинок по АДРЕСА_1 .

З метою погашення заборгованості за рахунок продажу належного позивачці будинку, приватним виконавцем замовлено у суб`єкта оціночної діяльності ПП «Ажіо» оцінку ринкової вартості майна.

12 червня 2019 року ПП «Ажіо» виготовлено звіт про незалежну оцінку по визначенню ринкової вартості без врахування ПДВ об`єкту нерухомості, за якою визначена ринкова вартість житлового будинку, що належить позиваці, станом на 28 травня 2019 року в розмірі 410 900 грн.

Повідомлення про визначення вартості майна позивачка отримала 24 липня 2020 року, з яким не погодилася, та звернулася з початку до суду адміністративної юрисдикції, та після відмови у відкритті провадження звернулася із даним позовом до суду загальної юрисдикції.

Посилаючись на те, що звіт ПП «Ажіо» не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, у зв`язку з невірним використанням порівняного підходу для визначення вартості, так як для порівняння взято об`єкти, що не є подібними до об`єкту оцінки, просила про скасування такого звіту.

У відзиві та письмових поясненнях на позовну заяву приватний виконавець Куліченко Д.О. вважав її вимоги такими, що не підлягають задоволенню та зазначав, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржити оцінку в межах судового контролю за виконанням рішення суду у 10-денний строк, але позивачкою такий строк пропущено.

Зазначав про неналежність наданого позивачкою в якості доказу експертного дослідження №125-081, складеного 7 листопада 2019 року судовим експертом Лесків С. А., який на його думку, складено з порушеннями та явними математичними помилками. На противагу чому, звіт третьої особи складено у відповідності до вимог нормативних актів з дослідженням усіх ринкових пропозицій з продажу майна, із зазначенням адреси розміщення таких оголошень.

Звертав увагу суду на відсутність рецензування складеного звіту, яке є єдиним способом спростування результатів оцінки, але таке рецензування позивачкою не надано.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 квітня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на те, що позивачкою обрано спосіб захисту порушеного права не у тому порядку, так як такі скарги розглядаються у порядку, передбаченому статтею 447 ЦПК України, заявлені нею вимоги є безпідставними, з огляду на відсутність рецензування звіту оцінки майна, яке є єдиним способом спростування оцінки майна.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Зазначала про розгляд судом справи без вирішення у справі питання про поновлення їй строку на звернення до суду.

Вказувала про відсутність дослідження судом звіту про оцінку майна, та не надання оцінки її доказу у виді експертного дослідження

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Куліченко Д. О. вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

За змістом Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження з примусового виконання рішення суду.

Одним із способів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Частинами 1-3 статті 57 Закону «Про виконавче провадження» передбачено визначення вартості майна боржника, яке здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.

За приписами частини 5 цієї статті виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Разом з тим відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частиною 1 статті 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Отже, право на звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, установленими статтею 450 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

Як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Тому, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 12 червня 2019 року при розгляді справи №308/12150/16-ц і від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16, та за своєю суттю є аналогічними, роз`яснено, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна, в тому числі і боржником, можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Разом з тим, у справі, що розглядається, судом першої інстанції установлено, що рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 17.05.2018, ухваленим по справі №488/4005/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 стягнуто аванс у розмірі 12 000 доларів США та судові витрати (а.с.10-11).

На підставі рішення суду видано виконавчий лист, за яким 20 березня 2019 року приватним виконавцем Куліченко Д. О. відкрито виконавче провадження та накладено арешт на усе майно боржника ОСОБА_2 (а.с.14-18, 63-66).

У зв`язку з невиконанням рішення суду, приватним виконавцем замовлена оцінка нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 у суб`єкта оціночної діяльності ПП «Ажіо».

12 червня 2019 року приватному виконавцю надано звіт про незалежну оцінку по визначенню ринкової вартості без врахування ПДВ об`єкту нерухомості житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 (а.с.20-40, 67-93).

24 липня 2019 року ОСОБА_2 повідомлена про визначення вартості майна (а.с.4), з якою не погодилася, та звернулася із адміністративним позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду, але 7 серпня 2019 року їй відмовлено у відкритті провадження за адміністративним позовом, та роз`яснено про звернення до суду у цивільному порядку (а.с.41-42).

Тому 16 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва із даними позовом замість звернення до суду зі скаргою в межах цивільної справи №488/4005/16-ц.

При цьому, ОСОБА_2 дійсно пропущено строк на звернення до суду зі скаргою в порядку, передбаченому статтями 447-453 ЦПК України, але з поважних причин, у зв`язку із зверненням до суду з порушенням юрисдикції.

В той же час посилання апелянта у скарзі на не вирішення судом питання про поновлення строку в порядку позовного провадження є помилковим, оскільки питання про поновлення строку за позовом вирішується виключно щодо позовної давності, яким строк на звернення до суду зі скаргою не є, оскільки по своєї суті є процесуальним строком, який впливає лише на порядок вирішення скарг.

За такого, висновок суду першої інстанції щодо порушення позивачкою процесуального порядку вирішення таких вимог в межах цивільного судочинства, колегія суддів вважає таким, що відповідає нормам процесуального права, але одночасне вирішення судом першої інстанції позову по суті, є таким, що відповідає задачам та меті цивільного судочинства, та сприяє розумності строків вирішення питань у порядку судового контроля та своєчасності виконання рішень судів.

У відповідності до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження, а у випадку її відсутності виконавець самостійно визначає вартість майна боржника із залученням до цього суб`єкта оціночної діяльності.

Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна, з подальшим повідомленням про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам, які у разі незгоди з результатами визначення вартості чи оцінки майна, мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

За обставинами справи, які підтверджені матеріалами справи вбачається, що приватний виконавець Куліченко Д. О., отримавши заяву стягувача та виконавчий документ здійснив усі дії у відповідності до положень статті 18, 26, 57 Закону України «Про виконавче провадження», так як: відкрив виконавче провадження; роз`яснив права та обов`язки сторонам виконавчого провадження; запропонував боржнику виконати рішення суду добровільно або визначити майно, на яке може бути звернуто стягнення; наклав арешт на усе майно боржника, в тому числі житловий будинок; призначив проведення оцінки майна суб`єкту оціночної діяльності; про результати оцінки повідомив боржника.

Відтак, на переконання колегії суддів, приватний виконавець діяв виключно в межах виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а його дії щодо визначення вартості майна боржника відповідали положенням статті 57 цього Закону, внаслідок чого підстави для визнання дій приватного виконавця в частині визначення ринкової вартості майна боржника відсутні.

Посилання позивача в апеляційній скарзі щодо сумнівів у законності дій виконавця, у зв`язку з передачею на реалізацію належного їй на праві власності майна, не підтверджені жодним допустимим та належним доказам, та ґрунтуються лише на припущеннях.

Такими же є і доводи позивачки щодо належності експертного дослідження №125-081, складеного 7 листопада 2019 року на її замовлення судовим експертом Лесків С. А., та його помилкового не врахування судом першої інстанції при ухваленні рішення. По-перше, цей висновок позивачем не додано ні у якості додатків до позову, ні взагалі до матеріалів цивільного провадження; та по-друге, за положеннями як Закону України «Про виконавче провадження», так і Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», окремого виготовлення оцінки майна боржником на противагу оцінки, що проведена приватним виконавцем, не передбачено, так як у випадку незгоди з проведеною оцінкою майна, цими Законами вимагається проведення процедури рецензування, що позивачкою зроблено не було.

Окрім цього, сам висновок від 7 листопада 2019 року надано представником позивачки лише в судовому засіданні при апеляційному перегляді справи, та з нього вбачається, що вартість нерухомого майна вказана експертом з врахуванням ПДВ, а звіт про оцінку виконаний ПП «Ажіо» без врахування ПДВ, та висновок за своєю суттю не містить рецензування звіту про незалежну оцінку майна.

Так, за змістом статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

В силу пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акту оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акту оцінки майна).

Рецензування звіту про оцінку майна (акту оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи приватним виконавцем, є обов`язковим.

Отже, за правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17, та постанові КАС ВС від 29 квітня 2020 року у справі №826/6706/18 і постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі №717/325/14-ц визначено, що звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

За такого, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів.

Відповідно, приписи вищенаведених норм одночасно надають учаснику виконавчого провадження право на оскарження оцінки майна, як процесуальної дії приватного виконавця.

Законом передбачено, що однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акту оцінки майна), яке полягає у їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а також нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Отже, рецензування звіту з оцінки є єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки.

В свою чергу, Закон України «Про виконавче провадження» не містить обов`язку приватного виконавця здійснювати рецензування звіту про оцінку майна, здійснену суб`єктом оціночної діяльності.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка не погоджуючись із звітом про оцінку майна, не звернулася у відповідному порядку для проведення його рецензування, а провела іншу оцінку, що в свою чергу, унеможливлює спростування оцінки, яка проведена на замовлення приватного виконавця.

Доводи позивачки щодо не дослідження судом поставлених нею питань про порушення проведеної оцінки, у зв`язку з невірним використанням порівняльного методу, не є слушними, оскільки для спростування таких результатів та невірно використаної методики необхідно проведення саме рецензування, якого нею проведено не було.

Отже, проаналізувавши усі докази щодо відсутності підстав для визнання дій приватного виконавця та звіту про оцінку майна протиправними, а також скасування цього звіту, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зазначені обставини були вірно встановлені судом першої інстанції та до них було застосовано відповідні норми матеріального права.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального закону, і рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Не має і підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 13 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

І. В. Лівінський