Виноградівський районний суд Закарпатської області
________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/2895/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.11.2020 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Леньо В.В., при секретарі - Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 14.09.1991 року по 16.10.2015 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Шлюб між нами було розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 16.10.2015 року у справі №299/2621/15-ц. Прізвище позивача змінено у зв`язку з повторним вступом у шлюб.

Під час перебування у шлюбі позивачкою з колишнім чоловіком було зведено житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Будівництво було розпочато у 1993 році, що підтверджується будівельним паспортом від 04.03.1993 року №9290-8000 та завершено у 2013 році, що підтверджується даними технічної інвентаризації. Титульним власником цього об`єкту нерухомості виступав колишній чоловік.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України).

Колишній чоловік позивачки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заповіт ним залишено не було.

Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу У той же час положення ст.ст. 1261-1265 не включають до кола спадкоємців колишнє подружжя. Спадкоємцями є відповідачі - рідні діти позивачки.

Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Аналогічну позицію відображено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Таким чином, потреба у поділі майна колишнього подружжя може мати місце як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них. Через смерть власника та не проведення такого розподілу за життя колишнього подружжя, захистити своє право власності на частку майна можливо саме шляхом пред`явлення позову в порядку ст. 16 ЦПК України.

Разом з тим, для захисту свого права власності самого по собі визначення часток недостатньо, тому потрібно заявляти вимогу і про визнання права власності частки у спільному сумісному майні подружжя. Належними відповідачами в таких категоріях справ є інші співвласники майна та/або спадкоємці померлого власника.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СКУ).

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч. 1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

У зв`язку з цим позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку в. АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.27).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, однак до суду подано письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, щодо задоволення позову не заперечують (а.с.22, 24).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що 14.09.1991 року по 16.10.2015 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Шлюб між нами було розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 16.10.2015 року у справі №299/2621/15-ц (а.с.32-33).

Прізвище позивача змінено у зв`язку з повторним вступом у шлюб (а.с.2 зв.).

Під час перебування у шлюбі позивачкою з колишнім чоловіком було зведено житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Будівництво було розпочато у 1993 році, що підтверджується будівельним паспортом від 04.03.1993 року №9290-8000 та завершено у 2013 році, що підтверджується даними технічної інвентаризації. Титульним власником цього об`єкту нерухомості виступав колишній чоловік (а.с. 4-5, 5 зв., 6-8 зв.).

Колишній чоловік позивачки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3).

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Так, згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У зв`язку з цим вимога про поділ майна подружжя порівну є підставною і такою, що підлягає до задоволення.

Згідно вимог частини першої ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 року, №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України.

Відповідно до положень ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні належними та допустими доказами достеменно встановлено, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 побудований подружжям ОСОБА_5 за час шлюбу. Жодних обставин, які би перешкоджали суду визнати його спільною сумісною власністю, судом не встановлено.

Факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Оскільки житловий будинок в АДРЕСА_1 був побудований за час шлюбу з ОСОБА_4 тому вимога позивача про визнання за нею право власності на 1/2 частину даного житлового будинку є підставною та підлягає до задоволення.

Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК України є визнання права.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України, яка регламентує розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні по суті положення закріплені у ст. 372 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийВ. В. Леньо