Справа № 426/1694/20
РІШЕННЯ

іменем України

11 листопада 2020 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Скрипника С.М.,

за участі секретаря судового засідання - Брайловської М.М.,

сторін:

представника позивача - адвоката Гашинського М.А.

представника відповідача - адвоката Малика Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження м. Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 03 квітня 2015 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений, безпроцентний договір позики за яким позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникові ОСОБА_2 , а вона прийняла у борг 12000 тисяч доларів США, що на той час було еквівалентом 282000 гривень за курсом «Національного банку України» (курс валют за один долар - 23.50 грн) на день підписання сторонами договору, із строком повернення не пізніше 31 грудня 2015 року, або раніше вказаної дати. В забезпечення виконання позичальником зобов`язання передбаченого вказаним договором позики, сторони 03 квітня 2015 року уклали нотаріально посвідчений договір застави належного на праві власності рухомого майна відповідача - автотранспортного засобу загальний вантажний контейнеровоз MAN TGA26.400, 2007 року випуску, номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 жовтого кольору, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , видане Центром ДАІ2108 02 жовтня 2014 року.

Відповідач станом на 07 квітня 2016 року визнала свій борг, надавши боргову розписку із зобов`язанням повернути всю суму заборгованості, переведену в Євро, а саме 10000 Євро з 2.5% річних до 31.12.2016 року. 06 жовтня 2016 року відповідачем було частково повернуто борг у сумі 6000 доларів США, що на той час було еквівалентом 167022 гривні 60 копійок за курсом «Національного банку України» (курс валют за один долар - 27.8371 грн).

01.04.2017 року, ОСОБА_3 , будучи обізнаним про наявність та умови договору позики, за яким позикодавець ОСОБА_1 передав його дружині - позичальникові ОСОБА_2 , а вона прийняла у борг 12000 тисяч доларів США, і, діючи в інтересах сім`ї, визнав існуючий борг, надавши боргову розписку із зобов`язанням повернути всю суму заборгованості, переведену в Євро, а саме 13000 Євро з 2.5% річних до 15.07.2017 року.

Договір позики, за яким позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникові ОСОБА_2 , а вона прийняла у борг 12000 тисяч доларів США і зобов`язалась повернути не пізніше 31 грудня 2015 року, або раніше вказаної дати, укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, тому створює обов`язки для другого з подружжя, так як одержане за договором, використане в інтересах їх сім`ї.

ОСОБА_2 , порушуючи раніше укладений договір позики від 03 квітня 2015 року, оспорила в суді виконавчий напис нотаріуса (справа № 426/1974/19), що свідчить про небажання відповідача виконати покладені на неї договорами позики зобов`язання.

На підставі укладеного 03 квітня 2015 року між сторонами двостороннього договору позики, у відповідача, як боржника, виникло грошове зобов`язання щодо повернення позивачу, як кредитору у гривнях, 6000 доларів США, за вирахуванням частково повернутої суми позики - 6000 доларів США, в еквіваленті за курсом «Національного банку України» у строк не пізніше 31 грудня 2015 року. Відповідач, у вказаний договором позики строк, борг не повернула, тобто належним чином відповідно до умов договору позики та вимог Цивільного Кодексу України виниклі зобов`язання не виконала та допустила порушення зобов`язання, тому має повернути борг і нести відповідальність, яка встановлена Цивільним Кодексом України. Відповідач зобов`язана задовольнити в повному обсязі вимоги позивача, що визначені на момент фактичного задоволення, включаючи неустойку, відшкодувати збитки, завдані порушенням зобов`язання, а також витрати, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, оскільки інше не встановлено договором позики укладеним сторонами 03 квітня 2015 року.

Загальна сума грошових коштів, що просить стягнути з відповідача на користь позивача, з урахуванням індексу інфляції, складає: 6000 доларів США грн, 41 911,51 грн - інфляційні втрати у період з лютого 2017 по грудень 2019; 13 278,56 грн - 3% річних від простроченої суми за 1096 днів прострочення, яку просить стягнути з відповідача та просить суд стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 2026,10 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5500 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гашинський М.А. підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Малик Д.О. позовні вимоги не визнав, обґрунтувавши своїми поясненнями, в яких зазначив, що дійсно, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 03.04.2015 року.

Відповідно до умов договору, а саме п. 1 договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 12000 тисяч доларів. В забезпечення виконання позичальником зобов`язання, передбаченого вказаним договором позики, сторони уклали договір застави від 03.04.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Старобільського нотаріального округу Замарь О.О., згідно якого заставодавець передає у заставу належний йому на праві власності автотранспортний засіб марки MAN TGA26.400, 2007 року випуску, номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 жовтого кольору. Згідно п. 2.11 договору застави у випадку невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов`язань по договору позики заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється заставодержателем на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку відповідно до ст. ст. 24,26,27 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Таким чином, порушений встановлений позасудовий порядок захисту своїх порушених прав, встановлений вказаними вище договорами між сторонами. Окрім цього, позивачем 26 грудня 2018 року було отримано у приватного нотаріуса Старобільського нотаріального округу виконавчий напис та пред`явлено до ВДВС для виконання. Тобто позивач, користуючись своїм правом, відповідно до договору позики та договору застави транспортного засобу від 03.04.2015 року, передбаченого п. 5 - договору позики та п. 2.1.1 договору застави транспортного засобу, пред`явив для стягнення в примусовому порядку заборгованості з відповідача вказаний виконавчий напис. Тобто фактично використав своє право на стягнення заборгованості. Однак, рішенням Сватівського районного суду Луганській області від 7 травня 2020 року № 426/1974/19 було визнано вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року.

При цьому, представник відповідача стверджує, що ніяким чином відповідачка не визнавала свій борг, надавши боргову розписку із зобов`язанням повернути всю суму заборгованості, переведену в ЄВРО, а саме 10000 ЄВРО з 2,5 % річних до 31.12.2016 року, і те, що 6 жовтня 2016 року відповідачем було частково повернуто борг у сумі 6000 доларів США не відповідає дійсності, так як ніяких грошових коштів по вказаній розписці не передавалось і не отримувалось. Представник відповідача ОСОБА_4 акцентує увагу суду на тому, що надана позивачем боргова розписка від 01.04.2017 року, написана ОСОБА_3 на ім`я позивача, та не має жодного відношення до справи, так як стороною договору позики та договору застави є його дружина - ОСОБА_2 , і заміни сторони договору не було. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що дійсно він писав розписку від 01.04.2017, ця розписка не має ніякого відношення до договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про який йому відомо. Кошти повернуті вчасно, але письмового підтвердження про погашення його боргу немає. Зазначив, що кошти позичав на користь сім`ї для обробки землі.

Суд, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні матеріали справи, надані докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 03 квітня 2015 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позивачу ОСОБА_2 гроші в сумі 12000 доларів, що є еквівалентом 282000,00 грн. за курсом Національного банку України на день підписання сторонами договору, строком до 31 грудня 2015 року. Даний договір посвідчений 03 квітня 2015 року приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь О.О., зареєстрований в реєстрі за № 328.

Сторони домовилися (п.5 даного договору), що при неповерненні позики в установлені у цьому договорі позики строки позикодавець може пред`явити договір позики до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. У вказаному договорі також вказується про надання згоди на його укладення ОСОБА_3 (а.с.9-10).

Згідно останнього абзацу розписки від 07.04.2016, підписаної ОСОБА_2 , яка міститься в матеріалах справи, зазначено, що договір позики та договір застави від 03 квітня 2015 року потрібно вважати дійсними ( а.с. 11,64).

Згідно останнього абзацу розписки від 01.04.2017, підписаної ОСОБА_3 , яка міститься в матеріалах справи, зазначено, що договір позики та договір застави від 03 квітня 2015 року потрібно вважати дійсними (а.с.12,65).

Таким чином, суд вважає, що при написанні розписки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.04.2016 та 01.04.2017, останні визнавали існування договору позики, а відтак заборгованість по договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 533 ЦК України визначена валюта виконання грошового зобов`язання. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно вимог вказаного договору позики відповідачка ОСОБА_2 зобов`язується повернути позичені грошові кошти не пізніше 31.12.2015, однак до теперішнього часу не повернула, чим порушує взяте на себе зобов`язання.

Відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості за договором позики.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 6000 доларів США - підлягають задоволенню.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування за період з 01.02.2017року по 31.12.2019року складають 41911грн 51коп., що підтверджується наданим розрахунком інфляційних збитків, що також підлягають стягненню з відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також позивач зазначає, що розрахунок суми заборгованості на підставі статті 625 ЦК України у вигляді 3 % річних за період з 10лютого 2017 року по 10лютого 2020року складає 13278,56 грн, таким чином вказана сума також підлягає стягненню.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5500 грн, то суд зазначає, що в даній вимозі слід відмовити, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме договору про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.).

Суд вважає неспроможною позицію представника відповідача щодо неналежного способу захисту порушеного права позивача, оскільки вказаний спосіб захисту порушеного права як стягнення заборгованості за договором позики не суперечить п.5 вказаного договору та законодавству України.

В п.5 договору позики від 03.04.2015 року сторони дійшли згоди, що при неповерненні позики в установлені у цьому договорі позики строки позикодавець може (тобто це його право, а не обов`язок) пред`явити договір позики до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством.

В п.10 даного договору позики зазначено, що усі інші питання, які можуть виникнути із цього договору (в тому числі і межі відповідальності при невиконанні чи неналежному виконанні умов договору, які не встановлені договором) вирішуються відповідно до законодавства України

Згідно п. 2.11 договору застави від 03.04.2015(а.с.95-97) у випадку невиконання чи неналежного виконання заставодавцем зобов`язань по договору позики заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється заставодержателем на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку відповідно до ст. ст. 24,26,27 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Таким чином, при укладенні договору застави сторони також дійшли згоди, що Заставодержатель має право, а не обов`язок звернути стягнення на предмет застави.

Відповідно до копії рішення Сватівського районного суду Луганської області від 07 травня 2020 року виконавчий напис нотаріуса Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Замарь Олени Олександрівни від 26 грудня 2018 року, зареєстрований в реєстрі № 1552 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 192 038, 00 грн визнано таким, що не підлягає виконанню ( а.с. 98-104), оскільки виконавчий напис вчинено з порушенням імперативно встановленою діючим законодавством вимогою безспірності розміру заборгованості та порушенням вказаного вище порядку вчинення виконавчого напису нотаріуса, що являється підставою для визнання оспорюваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 обрано ефективний спосіб захисту свого порушеного права, який не суперечить договору позики.

Твердження представника відповідача про те, що надана позивачем боргова розписка від 01.04.2017 року написана ОСОБА_3 на ім`я позивача не має жодного відношення до справи, так як стороною договору позики та застави є його дружина ОСОБА_2 і заміни сторони договору не було, також не заслуговує на увагу, оскільки як встановлено в судовому засіданні та підтверджено свідком ОСОБА_3 договір позики укладався в інтересах сімї, так як кошти потрібні були на обробіток землі.

Згідно ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 14-712цс19 та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20.

Таким чином, суд вважає, що при написанні розписки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.04.2016 та 01.04.2017, останні фактично визнавали існування непогашеної заборгованості по договору позики.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідних заяв від сторін не надходило, а відтак відповідні строки судом не перевірялися.

Підсумовуючи, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики у сумі 6000 доларів США, інфляційні нарахування за період з 01.02.2017року по 31.12.2019року - 41911грн 51коп. та 3 % річних за період з 10лютого 2017 року по 10лютого 2020року складає 13278,56 грн.

Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути також судовий збір в сумі 2026 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 509, 525, 526, 527, 530, 599, 610-611, 627, 1050 ЦК України, ст.ст. 4,12,13,76-81,95,141,263-265,273,280,354,355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03.04.2015 року у сумі 6000 (шість) тисяч доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.02.2020 року складає 147420 (сто сорок сім тисяч чотириста двадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки за весь час прострочення в сумі 41911 (сорок одна тисяча дев`ятсот одинадцять ) гривень 51 копійок, а також три проценти річних від простроченої суми 13278 (тринадцять тисяч двісті сімдесят вісім) гривень 56 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2026 ( дві тисячі двадцять шість) гривень.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду через Сватівський районний суд Луганської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 (заеєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстрованао за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року.

Суддя: С.М.Скрипник