Справа № 510/2353/19
Провадження № 2/510/474/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2020 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Тєрєщенко С.М.,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» про стягнення належних працівнику сум (заробітної плати) та середньої заробітної плати за час затримки виплати, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач в.о. директора ДП «РМТП» Володін Д.М. позовні вимоги (уточнені) про стягнення заробітної плати (106956,29 грн.) та середньої заробітку за час затримки розрахунку (20599,05 грн.) визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив про розгляд справи без його участі.

Позивач в ході підготовчого судового засідання уточнив свої позовні вимоги, зменшивши суму заборгованості по заробітній платі до 106956, 29 грн. та підтвердивши суму стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку 20599,05 грн. (за підрахунком, наданим відповідачем), на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу у його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ході розгляду справи були досліджені наступні докази: копія довідки від 22.11.2019р. №184 про заборгованість із заробітної плати 118698,64 грн.; копія трудової книжки; копія довідки відповідача від 20.01.2020р. про заборгованість із заробітної плати за період березень 2019р. листопад 2019р. 106956,29 грн.; довідка розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач з 2013р. працював у Державному підприємстві «Ренійський морський торговельний порт», коли 15.11.2019р. звільнився за власним бажанням з посади начальника служби охорони праці та екології.

За період роботи позивача у ДП «РМТП» заробітна плата виплачувалась нерегулярно, у зв`язку із чим станом на 11.02.2020р. у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі за період з березня 2019 р. по листопад 2019р. включно в розмірі 106956 грн. 29 коп. У добровільному порядку керівництво відповідача заборгованість не погашає, розрахунок із заробітної плати до теперішнього часу не провело. В порядку ст. 116 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача всю суму заборгованості по заробітній платі у примусовому порядку. Крім того, в порядку ст.117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку із ним при звільненні, який станом на 11.02.2020р. складає 20599,05 грн.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

І. Як виходить з матеріалів справи, наданих суду доказів, позивач працював у ДП «РМТП» по 15.11.2019р. За час праці у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі, яка станом на час розгляду справи в суді складає 106956 грн. 29 коп.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

На підставі ст. 15 ЗУ "Про оплату праці" від 24.03.1995р. оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

За вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця…

Отже, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача нараховану але не сплачену заробітну плату у розмірі 106956 грн. 29 коп. без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

ІІ. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає їх також обґрунтованими та законними.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно розрахунків, зроблених відповідачем, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку станом на 11.02.2020р. складає 20599 грн. 05 коп., із розміром цієї суми сторони обопільно погодилися.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013 року) згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Отже, вимоги позивача про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню.

ІІІ. Щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Оскільки позивач, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, з відповідача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,суд зазначає наступне.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Отже, при подачі позову позивач повинен був сплатити суму судового збору за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку 840 грн. 80 коп. У зв`язку із тим, що при подачі позову за ці вимоги судовий збір не сплачувався, цей судовий збір повинен бути стягнений з позивача на користь держави.

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги те, що позивачем при подачі позову не був сплачений судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку (тобто, ця сума не надійшла в доход держави), суд вважає передчасним вирішувати питання за власною ініціативою про розподіл судових витрат між сторонами в порядку ч. 1 ст. 142 ЦПК України і залишає можливість реалізувати право на компенсування цих витрат за позивачем у передбаченому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 4, 10, 21, 24, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 15, 21 ЗУ "Про оплату праці" від 24.03.1995р., Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, ст.ст. 3, 12, 13, 76 - 81, 141, 142, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355, 430 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» (68802. Одеська обл., м. Рені, вул. 28 Червня 259, ) на користь ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 12.12.1997р. Ренійським РВ УМВС України в Одеській області, КПП ):

-суму заборгованості з заробітної плати за період з березня 2019 року по листопад 2019 року (включно) в розмірі 106956 грн. 29 коп. з відрахуванням усіх належних платежів та податків;

-суму середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 11.02.2020р. в розмірі 20599 грн. 05 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» 840 грн. 80 коп. судового збору в доход держави.

Стягнути з ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. судового збору в доход держави.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник