Дата документу 09.11.2020
Справа № 334/4564/14-ц
Провадження № 2/334/2819/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2014 року задоволено позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23805,55 коп., а також судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Вищевказане рішення ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року скасовано, справу призначено до розгляду в спрощеному порядку.

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі на підставі наявних в матеріалах справи пояснень та заперечень.

Представник відповідача - адвокат Дьякова Т.В. в судове засідання не з`явилася надала суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Проти позову заперечувала в повному обсязі, просила суд відмовити в його задоволенні у зв`язку із пропуском позовної давності.

Сторони не звертались до суду з клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2014 року задоволено позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23805,55 коп., а також судовий збір у розмірі 243,60 гривень (а.с.37).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року вищевказане заочне рішення скасовано.

В заяві про перегляд заочного рішення від 14.05.2020 року відповідачем не заперечувався факт отримання кредиту у розмірі 5700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, відповідно до укладеного договору № б/н від 02.11.2005 року.

Також відповідачкою зазначено, що позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» був пропущений строк для подання позовної давності, оскільки кредитний договір був укладений 02.11.2005 року, останній платіж відповідачкою здійснений 18.07.2006 року, а із позовом позивач звернувся 14.05.2014 року (майже через 8 років), а саме після спливу строку позовної давності у 3 роки. В зв`язку з цим просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

04.08.2020 року представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.11.2005 року, яка утворилась станом на 30.11.2008 року в сумі 11509,95 грн., що складається з наступного: заборгованість за наданим кредитом (тіло кредиту) - 5196,68 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом - 6313,27 грн.

Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

В силу вимог п.1 ч. 1 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.

Під час слухання справи, відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог АТ КБ "ПриватБанк" та відмовити йому у задоволенні позову, оскільки позов пред`явлено після закінчення строку позовної давності.

З матеріалів справи встановлено, що останній платіж відповідачем було сплачено 18 липня 2006 року, а отже саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, оскільки саме з цього часу виникла прострочка оплати платежів за кредитом, а з позовом до суду Банк звернувся лише 21 травня 2014 року, тобто майже через вісім років. Крім того, згідно довідки № б/н від 10.06.2020 року долученої до заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, строк дії картки становить до 11/08. Інформація про продовження строку дії кредитної картки в матеріалах справи відсутня.

Доводи представника АТ КБ «Приватбанк» про переривання позовної давності в зв`язку з виданим у 2008 році судовим наказом про стягнення заборгованості, який 2014 року скасовано, суд до уваги не приймає виходячи з наступного.

Дійсно, 18 квітня 2008 року за заявою Приватбанка виданий судовий наказ № 2-н-221/08 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 9449,96 грн. з яких: 5196,68 грн. - заборгованість за кредитом та 4253,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також судові витрати, що були сплачені при подачі заяви у 62,25 грн.

Однак, 10 лютого 2014 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя заяву ОСОБА_1 про скасування вищевказаного судового наказу - задоволено та судовий наказ скасовано.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється.

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. з того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувана) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Отже, суд приходить до висновку, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду".

Тобто, згідно практики Суду суб`єктивне матеріальне право безпосередньо пов`язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов`язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду).

Сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою 21.05.2014 року. Таким чином, позов було пред`явлено після спливу строку позовної давності, який закінчився у липні 2009 року.

При цьому, належних та допустимих доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності в розумінні статті 264 ЦК України, матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволені позову та відповідач звернувся до суду із такою заявою, то суд дійшов висновку, що в задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 207, 252-255, 257, 258, 261, 264, 267, 526, 527, 530, 549, 551, 612, 616, 625, 626, 628, 629, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 листопада 2020 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.