Провадження № 22-ц/801/96/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 рокуСправа № 127/17939/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

за участю секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 30 жовтня 2019 року в м. Вінниці суддею цього суду Дерновою В. В., зі складанням його повного тексту 04 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що18 жовтня 2016 року відповідач позичив у ОСОБА_3 721 008 грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою. З метою досудового врегулювання спору та попередження про наслідки, які можуть настати у разі неповернення боргу, відповідачу 07 травня 2018 рокунадіслано претензію, проте кошти повернуто так і не було. 25 червня 2019 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за борговою розпискою від 18 жовтня 2016 року.

Пославшись на викладене та на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання, борг не повернув, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за розпискою від 18 жовтня 2016 року в сумі 856 542,54 грн., яка складається з основного боргу - 721 008 грн., інфляційних нарахувань - 103 474,23 грн. та 3% річних - 32 060,31 грн. за прострочене користування грошовими коштами в період з 01 жовтня 2018 року до 25 червня 2019 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики (розпискою) від 18 жовтня 2016 року у розмірі 721 008 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього позики по борговій розписці в сумі 721008, 00 грн та судового збору в розмірі 7210,08 грн.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване відповідачем рішення вважає законним, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 28 січня 2020 року задоволено клопотання апелянта про виклик свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

В судове засідання, призначене на 18 лютого 2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не з`явилися про причини неявки суду не повідомили, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином.

ОСОБА_4 апеляційному суду пояснив, що він працював на ТОВ «ОМП-2013» та займався обслуговуванням платіжних терміналів, які ОСОБА_2 надав цьому товариству в користування. Прибуток від роботи цих платіжних терміналів ТОВ «ОМП-2013» зараховувало в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед товариством, проте який саме борг існував свідку не відомо, зокрема, йому не відомо ні про написання розписки, ні про суму отриманих в борг коштів.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині вимог, які задоволено, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до розписки від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_2 , в присутності ОСОБА_8 та ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 721008, 00 грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року (а. с. 4).

07 травня 2019 року ОСОБА_2 направлено претензію за вих. № 02-05-ze на суму 860 189,00 грн (а. с. 6).

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2019 року ОСОБА_3 повністю відступає, а ОСОБА_1 повністю приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає новим кредитором відповідно до розписки від 18 жовтня 2016 року. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за основним договором у сумі 721008, 00 грн (а. с. 5).

До апеляційної скарги ОСОБА_2 долучив роздруківки електронної переписки з ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , які не містять жодних реквізитів електронних документів, зокрема накладення електронних підписів учасників листування.

В розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Апеляційний суд вважає, що долучені до апеляційної скарги роздруківки електронної переписки без електронних підписів не можуть бути використанні як доказ у справі у зв`язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки з цих роздруківок неможливо ідентифікувати відправника повідомлення та зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18 та від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва, а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши наведені обставини, законно й обґрунтовано вирішив спір та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки правовідносини позики, зокрема факт отримання в позику коштів та зобов`язання їх повернути, підтверджено вказаними матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 погасив заборгованість перед ОСОБА_3 відповідно до розписки від 18 жовтня 2016 року у зв`язку з отриманням ТОВ «ОМП-2013», директором якого є ОСОБА_3 , прибутку від платіжних терміналів, наданих в користування цьому товариству ОСОБА_2 , оскільки скаржник не довів належними і допустимими доказами своїх вимог про відсутність зобов`язань позики за розпискою від 18 жовтня 2016 року, а на припущеннях доказування ґрунтуватися не може.

Доводи апеляційної скарги щодо обмеження права на захист у зв`язку з ненаданням усіма свідками показань, апеляційний суд відхиляє, оскільки показання свідків є недопустимими доказами на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики, який повинен підтверджуватися виключно письмовими доказами.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. Ю. Береговий

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2020 року.