Справа № 161/5240/20 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/1140/20 Категорія: 39 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Опейди А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалася на ті обставини, що 05 червня 2014 року між нею та відповідачем ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено два договори банківського вкладу № 9101702 та № 9101802, відповідно до умов яких вона внесла, а банк прийняв на вкладні (депозитні) рахунки «Комбінований» грошові кошти - 112284,67 доларів США та 108549,03 доларів США, а всього 220833,70 доларів США, строком на 18 місяців кожен.

Оскільки відповідач за вказаними договорами зобов`язання не виконав, грошові кошти на її вимогу не повернув, то позивач звернулась до суду. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 жовтня 2015 року її позов було задоволено, зобов`язано банк виплатити позивачу 220833,70 доларів США - всю суму банківських вкладів. Рішення набрало законної сили та було виконано відповідачем 14 липня 2016 року.

Так як, зазначені грошові кошти їй не були виплачені боржником вчасно, то вона зверталася до суду з вимогами про стягнення з банку на її користь 3% річних від простроченої суми, 4% (по вкладах на вимогу) за користування коштами, та пені за кожен день прострочення.

07 грудня 2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області її позов було задоволено частково. Проте, за апеляційною скаргою відповідача банку, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року, яке було залишено без змін постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року, рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове рішення про часткове задоволення позову, яким стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на її користь 993 456,25 грн. - пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 104 398,73 грн. - 3 % річних.

Крім того, позивач ОСОБА_2 вказувала, що вищезазначене судове рішення апеляційного суду відповідач не виконував з 10 лютого 2017 року по 3 липня 2019 року, тобто порушив строк виконання грошового зобов`язання, а тому у неї відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, виникло право на застосування наслідків такого порушення.

Враховуючи наведене позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати в сумі 313986,52 грн. та 3% річних в сумі 78774,85 грн., а всього 392761,37 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що зобов`язання, яке виникло у відповідача після рішення суду апеляційної інстанції про стягнення пені та 3 % річних є грошовим зобов`язанням, а тому за прострочення його виконання боржником настають наслідки передбачені ч. 2 ст. 625 ЦПК України - нарахування і стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПАТ «Державний ощадний банк України», вважаючи оскаржуване рішення суду вірним та законним, прийнятим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних застосовується лише до грошового зобов`язання зі сплати суми основного боргу, що було зроблено судом апеляційної інстанції в іншій справі з участю тих самих сторін спору, та вважав вимоги позивача ОСОБА_2 безпідставними.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що 05 червня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ «Ощадбанк» були укладені договори банківського вкладу «Комбінований» № 9101702 та № 9101802 строком на 18 місяців в іноземній валюті на загальну суму 220833,70 доларів США.

До закінчення строку дії договорів ОСОБА_2 зверталась до банку з заявами про дострокове повернення вкладів, однак їй у цьому було відмовлено, а тому нею було подано до суду відповідний позов про повернення грошових коштів.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 13 січня 2016 року, було зобов`язано банк видати вкладнику належні їй грошові кошти за двома договорами банківського вкладу у розмірі 220833,70 доларів США, яке було виконане банком 14 липня 2016 року.

Крім того встановлено, що ОСОБА_2 також зверталась до суду з позовом про стягнення коштів за час прострочення виконання банком зобов`язань про повернення вкладів у передбачений кредитними договорами строк, а саме просила стягнути з банку: 3% річних від простроченої суми згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України; 4% річних (по вкладах на вимогу) за користування коштами; пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у розмірів 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

За цим позовом рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року, було стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 993456,25 грн. - пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 104398,73 грн. - 3 % річних, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с. 5-8).

Так як, на виконання вказаного рішення апеляційного суду, за яким було видано виконавчий лист 02 березня 2017 року, банк на рахунок позивача ОСОБА_2 перерахував стягнуту грошову суму 1097854 грн 98 коп. лише 02 липня 2019 року, то саме це стало підставою її звернення до суду з даним позовом (а.с. 45, 69-70).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань банку та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому вимоги вкладника про нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України являються обґрунтованими.

Також варто зазначити, що оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способами захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої.

Враховуючи зазначені норми матеріального права та встановлені обставини справи колегія суддів вважає, що оскільки банк прострочив виконання зобов`язань із повернення позивачу грошових коштів зі сплати пені, нарахованої згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 3 % річних, стягнутих рішенням апеляційного суду, у зв`язку з простроченням виконання основного зобов`язання на загальну суму 1097854,98 грн. на 873 дні, що являється грошовим зобов`язанням, то до нього відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються санкції у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних.

За вказаний позивачем період з 09 лютого 2017 року по 31 травня 2019 року індекс інфляції складав 128,6 % ((1,124*1,098*1,042)*100%)

Таким чином сума інфляційного нарахування з урахуванням індексу інфляції за вказаний період становить 313986 грн 52 коп. ((128,6 % * 1097854,98) - 1097854,98).

Три відсотка річних за період з 10 лютого 2017 року по 02 липня 2019 року становить 78774 грн 85 коп. (1097854,98/100 * 3/365 * 873).

Отже, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 392761 грн 37 коп. (313986,52 + 78774,85).

Так як, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, допустив неправильне тлумачення норми матеріального права, яка регулює спірні правовідносини, що свідчить про неправильне ним застосування норми матеріального права, то в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5891 грн 60 коп.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 інфляційні витрати та три відсотка річних у сумі 392761 (триста дев`яносто дві тисячі сімсот шістдесят одну) грн 37 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 5891 (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто одну) грн 60 коп. понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді