Справа № 522/9765/17
Провадження № 2/522/2052/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Чернявської Л.М.

За участю секретаря судового засідання Пейкова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася 29 травня 2017 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому, після неодноразового уточнення вимог, в редакції позову від 16 травня 2019 року, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у сумі 230 000 грн. за належну ОСОБА_1 Ѕ частку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме 165 000 грн., за автомобіль Hуundаі Santa Fе, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , зареєстрований 18.09.2008 року на ім`я ОСОБА_2 який ним був перереєстровано 31.10.2014 року на іншу особу на підставі довідки-рахунку, без згоди ОСОБА_1 та 65 000 грн. за автомобіль DADІ РІКАР НОМЕР_3 , 2007 року випуску, д/н НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_5 , зареєстрований 02.04.2008 року на ім`я ОСОБА_2 який він приховав та використовує на свій розсуд не в інтересах сім`ї, дітей проти волі ОСОБА_1 .

Позивачка посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, за час якого ними нажите спільне майно, а після розлучення з нею проживають діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В період шлюбу с ОСОБА_2 до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, та припинення ведення спільного господарства у 2008 році на спільні кошти подружжя були придбані автомобілі, а саме: автомобіль DADІ РІКАР НОМЕР_3 , 2007 року випуску, д/н НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_5 , зареєстрований 02.04.2008 року, вартістю 350 000 грн., та автомобіль Hуundаі Santa Fе, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , зареєстрований 18.09.2008 року, вартістю 350 000 грн., які на теперішній час знаходяться у користуванні відповідача та домовлятися про порядок поділу майна без суду він не має наміру. Відповідач вже більше року відмовляється сплачувати гроші в якості аліментів на утримання дітей, незважаючи на наявність чинного рішення суду та виконавчого провадження. Крім того, 07.06.2016 року вона уклала шлюб з ОСОБА_6 , та змінила прізвище. Згідно відповіді ТСЦ 5152 РСЦ МВС України в Одеській області відповідач по справі без згоди позивача здійснив відчуження частки спільного майна, а саме перереєстрував автомобіль Hуundаі Santa Fе, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 на іншу особу на підставі довідки-рахунку. Автомобіль DADІ РІКАР НОМЕР_3 , 2007 року випуску, д/н НОМЕР_4 відповідач ОСОБА_2 приховав та використовує його на свій розсуд, без письмової згоди позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 30.05.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без руху.

12 червня 2017 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Буряковою М.Є. подано до суду уточнену позовну заяву про поділ спільного майна подружжя (а.с. 28-30).

Провадження у справі відкрито 05 липня 2017 року.

02 жовтня 2017 року від відповідача до суду надійшло клопотання в якому просив застосувати статтю 72 Сімейного кодексу України і відмовити позивачеві у заявлених вимогах у зв`язку з закінченням терміну давності (а.с. 39).

24 жовтня 2017 року ухвалою суду справу призначено до судового розгляду.

05 листопада 2018 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бурякової М.Є. надійшли пояснення щодо строку позовної давності, в яких просила відмовити відповідачу в задоволенні клопотання.

19 серпня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшли до суду доводи (згідно зі ст. 43 ЦПКУ) (а.с. 157-159).

19 листопада 2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Лічмана В.Л. на уточнену зі змінами позовну заяву, однак, згідно протоколу судового засідання, доводи та відзив, на підставі положень ст. 178 ЦПК України, в судовому засідані суд не приєднав (а.с. 172-175, 186-187).

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні представник позивач адвокат Бурякова М.Є. підтримала позовні вимоги та надала пояснення, що відтворють зміст письмових заяв.

Представник відповідача адвокат Лічман В.Л. заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для цього та просив застосувати строк позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

01 листопада 2003 року між сторонами було укладено шлюб. Шлюб був зареєстрований Другим відділом РАГС Приморського управління юстиції м. Одеси, запис №431 в книзі реєстрації актів про одруження.

Прізвище дружини після одруження ОСОБА_7 . Проте, наразі, у зв`язку з укладенням 07 червня 2016 року шлюбу з громадянином Французької Республіки ОСОБА_6 (свідоцтво НОМЕР_6 ), прізвище позивача стало ОСОБА_8 (а.с. 17).

Від цього шлюбу у сторін є троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 22-24).

Відповідно до копії технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_9 у розмірі Ѕ частки власності (а.с. 72-73).

В подальшому, згідно витягу про державну реєстрацію прав від 10.10.2012 року власниками квартири АДРЕСА_1 стали ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у частках 1/3 та згідно договору дарування від 04.09.2012 року (а.с. 74-76).

При цьому, спору щодо нерухомого майна між сторонами наразі не існує, що не заперечується сторонами.

Шлюб було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2013 року у цивільній справі № 2/522/5669/13. Рішення набрало законної сили.

06 квітня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено заяву представника позивача ОСОБА_10 та позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.

Разом з тим, позивач у зв`язку з тим, що між сторонами не було вирішено питання про поділ майна, а саме придбаних за спільні кошти подружжя автомобілів, звернулась з позовом про поділ майна до суду.

Як вбачається з відповіді начальника центру № 1 надання послуг, пов`язаних з

використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Одеса підпорядкованого УДАІ ГУМВС

України в області Богомолова В.В. від 23.10.2013 року № 7/60 а.з., згідно бази даних АІС „Автомобіль УДАІ ГУМВС України в Одеській області та національної автоматизованої інформаційної системи ДДАІ, станом на 22.10.2013 р.

Автомобіль DADI РІКАР НОМЕР_7 , д/н НОМЕР_4 , 2007 р.виг., кузов № НОМЕР_8 , зареєстрований 02.04.2008р. на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 , на підставі довідки-рахунок ЄГП № 507790 від 20.08.2007р., виданої ПП "КВАРЦ", та вантажної митної декларації № 511000002/7/012088 від 10.08.2007р., виданої Одеською митницею.

Автомобіль HYUNDAI SANTA FЕ, д/н НОМЕР_1 . 2008 р.виг., кузов № НОМЕР_9 , зареєстрований 18.09.2008 р. на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 , на підставі довідки-рахунок ЦБР № 056328 від 12.09.2008 р., виданої ПП „ФЕНІКС МОТОРС, та вантажної митної декларації № 508030300/8/002173 від 05.09.2008 р., виданої Херсонською митницею (а.с. 18).

Тобто, вказані автомобілі придбані у шлюбі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно правових позицій Верховного Суду України від 05.04.2017 р. у справі 6-399цс17, від 07.12.2016 р. у справі №6-1568цс16 та від 12.10.2016 р. у справі 6-846цс16 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Судом встановлено, що автомобілі було придбано у шлюбі. Однак, як вбачається з листа в.о. начальника ТСЦ 5152 РСЦ МВС в Одеській області Нікул В.Л. № 31/15-5152-1796 від 17.11.2018 року, транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, н/н НОМЕР_1 , 2008 р. виготовлення, кузов НОМЕР_9 , який 18.09.2008 року було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_10 , 31.10.2014 року було перереєстровано на іншу особу на підставі довідки-рахунок (а.с. 136).

Таким чином, суд погоджується з твердженням позивача, що даний автомобіль, який є спільною сумісною власністю був відчужений без згоди позивача.

Між тим, в постанові від 25 травня 2020 року по справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірний автомобіль був придбаний у період шлюбу, тому він, відповідно до вимог статей 60, 61, 70, 71, є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними. А оскільки вказаний автомобіль знаходиться у користуванні Особи 1, судами правомірно присуджено стягнути з останньої 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на належну частку Особи 2.

Разом з цим, інший автомобіль, а саме транспортний засіб DADІ SMOOTHING, н/н НОМЕР_4 , 2007 р. виготовлення, кузов НОМЕР_11 згідно бази даних автоматизованої інформаційної системи МВС України, зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_10 та наразі, згідно тверджень відповідача, автомобіль DADІ PIKAP BDD1022SE, державний знак НОМЕР_4 , кузов НОМЕР_11 перебуває у розшуку в Луганському МУ ГУМВСУ у Луганській області, на підтвердження чого надав лише копію веб-сторінки сайту МВС України Розшук, а тому стверджує, що автомобіль вибув з його володіння протиправним шляхом (а.с. 160).

Однак, жодних належних та допустимих доказів, що автомобіль DADІ PIKAP, державний знак НОМЕР_4 дійсно перебуває у розшуку, в тому числі коли (що має принципове значення для вирішення справи), де було викрадено автомобіль, чи інших доказів звернення до правоохоронних органів з цього приводу, відповідачем не надано, та судом не встановлено.

При цьому, суд також виходить з того, що 17 травня 2017 року ОСОБА_2 в м. Одесі видано довіреність, якою уповноважено гр. ОСОБА_11 розпоряджатися (продати, експлуатувати) транспортним засобом марки DADІ SMOOTHING, н/н НОМЕР_4 , 2007 р. виготовлення, кузов НОМЕР_11 , що підтверджується копією довіреності, яка міститься в матеріалах справи і на думку суду дійсно свідчить про намір приховати вказаний автомобіль, з метою уникнення його поділу (а.с. 224).

Таким чином, суд проаналізувавши вищевикладені положення та правовідношення, що склалась між сторонами справи, підвівши підсумки, враховуючи відсутність доказів, що автомобіль DADІ PIKAP, державний знак НОМЕР_4 вибув протиправним шляхом із власності поза волею його співвласників, вважає, що позивач має право на компенсацію частки вартості даного майна.

Згідно правового висновку зробленого Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, документами, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є, зокрема довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. «Враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, не скористалися правом на звернення з клопотанням про призначення автотоварознавчої експертизи, касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу та засвідчує дійсну вартість відчужуваного автомобіля, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля від тієї суми, за яку він був проданий. Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги висновок автотоварознавчого дослідження від 12 лютого 2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки визначення вартості автомобіля було здійснено після його відчуження без його огляду, на підставі статистичних даних та оголошень з веб-сайту з продажу автомобілів, які мають схожі технічні характеристики, а відтак зазначений висновок не можна вважати повним та об`єктивним».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року по справі № 127/7029/15ц).

Водночас, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, в постанові від 03.10.2018 року по справі № 127/7029/15-ц, з урахуванням вищенаведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надала докази оцінки майна, відповідно до вказаної постанови ВСУ (а.с. 137-140, 141-143).

Таким чином, враховуючи, що транспортні засоби були придбані за кошти, які були отримані під час перебування у шлюбі, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що позивач має право на отримання суми, що дорівнює половині частки вартості відчуженого майна, що становить 165 000,00 грн. (сто шістдесят п`ять тисяч гривень) за автомобіль HYUNDAI SANTA FE та транспортний засіб ОСОБА_12 у розмірі 65 000,00 грн. (шістдесят п`ять тисяч гривень), в якості компенсації, з урахуванням встановленого у частині 1 ст. 70 Сімейного кодексу України принципу рівності часток майна дружини та чоловіка.

Отже, враховуючи, що спірні вищевказані автомобілі набуті сторонами за час шлюбу, а значить є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, суд доходить висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

Крім того, у частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Аналогічно питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Проте, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд має врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Викладене також підтверджується позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 року, згідно якої відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу та у справі № 539/4318/18 від 18 вересня 2019 року, справі № 372/176/17 від 22 січня 2020 року.

Разом з тим, як вказує відповідач ОСОБА_2 в своєму клопотанні, 16 серпня 2013 року Приморський районний суд міста Одеса виніс рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 справа №2/522/5669/13ц, провадження №2/522/7164/13. 15 серпня 2016 року ОСОБА_9 подала заяву про поділ спільного майна подружжя (справа № 522/15081/16-ц від 15.08.2016 р.). Ухвалою від 06.04.2017 року справа №522/15081/16-ц Приморського районного суду позовну заяву ОСОБА_13 залишено без розгляду.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що період з 16.08.2013 р. по 15.08.2016 р., становить два роки та 364 дні, а 06.04.2017 р. по 29.05.2017 р., складає 53 дні, а тому позивач ОСОБА_13 пропустила позовні терміни подачі заяви, передбачені статтею №72 Сімейного кодекса України, згідно з якою до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, оскільки разом з моменту винесення рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 пройшов строк у 3 (три) роки і 52 дні.

При цьому, відповідач не навів жодних належних та допустимих доказів, що позивач дізнавшись про порушення свого права навмисно пропустила строк, а навпаки із вказаного слідує, що позивач вжила всіх заходів для відновлення свого порушеного права звернувшись з відповідним позовом до суду, й тому підстав вважати, що позивачем пропущено строк немає.

Відтак, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що по даному позову слід застосувати ст. 72 СК України, оскільки сплинув строк позовної давності.

Окрім того, суд проаналізувавши вимоги законодавства щодо строку позовної давності, які підкріплені неодноразовою правозастосовною практикою Верховного Суду, яка приводилась вище, приходить до висновку про помилкове трактування відповідачем ОСОБА_2 положень діючого законодавства щодо строку позовної давності на свою користь, з метою уникнення, свого роду відповідальності, щодо відчуження спільного майна подружжя без згоди одного з подружжя або виконання зобов`язань, які виникли в процесі спільного життя подружжя.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, після всебічного, повного дослідження та оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 263-265, 353 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у загальній сумі 230 000 грн., а саме за належну ОСОБА_1 Ѕ частку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме 165 000 грн., за автомобіль Hуundаі Santa Fе, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , та 65 000 грн. за автомобіль DADІ РІКАР НОМЕР_3 , 2007 року випуску, д/н НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10 листопада 2020 року.

Суддя Л.М. Чернявська