ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 714/304/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретаря Конецької Д.Г.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

учасники справи

позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідачі ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Герцаївська районна державна адміністрація Чернівецької області

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2020 року, головуючий у першій інстанції Акостакіоає О.Т.

встановила:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у березні 2019 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області з участю третьої

Справа №714/304/19 Головуючий у 1 інстанції Акостакіоає О.Т.

Провадження №22-ц/822/672/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Герцаївської районної державної адміністрації Чернівецької області про відновлення права іпотекодержателя, скасування записів про припинення іпотеки та обтяження.

Посилалося на те, що Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір 15 листопада 2007 року № 2505/1107/88-019, за яким банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 75000 доларів США на строк з 15 листопада 2007 року по 10 листопада 2032 року.

Також Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір 1 лютого 2007 року № 2505/0207/88-002, за яким банк надав ОСОБА_4 кредит в сумі 38 000 євро на строк з 01 лютого 2007року по 31 січня 2022 року.

Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. 29 грудня 2011 року, яким забезпечено виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 2505/1107/88-019 та виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 2505/0207/88-002 та кредитним договором від 1 лютого 2007 року №2505/0207/96-002, передано в іпотеку нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1352 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0314, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» вчинено договір купівлі-продажу прав вимоги 25 травня 2012 року, відповідно якого до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

В ході ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна від 1 лютого 2018 року № 112560637 стало відомо, що 26 вересня 2013 року зареєстровано припинення іпотеки за реєстраційним номером 2661864, зареєстрованої 29 грудня 2011 року. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 6268869 від 26 вересня 2013 року прийняте на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» серія та номер: 003 від 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна адреса: АДРЕСА_1 ; 26 вересня 2013 року зареєстровано припинення іпотеки за реєстраційним номером - 2661336, зареєстрованої 29 грудня 2011 року Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 6267772 від 26 вересня 2013 року прийняте на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» серія та номер: 001 від 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0314.

Також 29 листопада 2013 року зареєстровано припинення заборони на нерухоме майно, номер запису про обтяження 2662292 (спеціальний розділ). Підстава для припинення обтяження: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 6269840 від 26 вересня 2013 року прийняте на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» серія та номер: 002 від 26 вересня 2013 року об`єкт нерухомого майна адреса: АДРЕСА_1 ; 29 листопада 2013 року зареєстровано припинення заборони на нерухоме майно, номер запису про обтяження 2662040 (спеціальний розділ). Підстава для припинення обтяження: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 6269353 від 26 вересня 2013 року прийняте на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» серія та номер: 003 від 26 вересня 2013 року об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0314.

Просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення іпотеки та обтяжень за індексним номером №6268869 дата державної реєстрації припинення іпотеки 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна - будинок адреса: АДРЕСА_1 ; за індексним номером № 6269840 дата державної реєстрації припинення обтяження 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна - будинок адреса: АДРЕСА_1 ; за індексним номером №6267772 дата державної реєстрації припинення іпотеки 26 вересня 2013р.по об`єкту нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0314; за індексним номером № 6269353 дата державної реєстрації припинення обтяження 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0314

Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право іпотекодержателя за іпотечним договором без номера від 29 грудня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І., зареєстрованим в реєстрі за № 1287 шляхом повторного внесення відомостей з моменту вчинення первинних записів 29 грудня 2011 року про обтяження нерухомого майна іпотекою та забороною на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 254,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, загальною площею 0,1352га, кадастровий номер :01:003:0314, що знаходиться за тією самою адресою, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 1 листопада 2019 року залучено до участі у справі співвідповідачем Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Також залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Герцаївську районну державну адміністрацію Чернівецької області ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 9 грудня 2019 рокую

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2020 року позов Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» задоволено.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що обраний Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» спосіб захисту є неналежним, оскільки вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного судочинства, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав у зв`язку із оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення, як-то правочину, свідоцтва тощо.

Крім того, належним способом захисту є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію записів про припинення іпотеки (ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Також державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводиться без подання відповідної заяви та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містяться в Державному реєстрі прав.

Вважає, що належними відповідачами є державний реєстратор Мар`ян Т.Я. та державний реєстратор Леорда М.А., судом першої інстанції виключено співвідповідача Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» пропущений строк звернення до суду з позовом, згідно положень ст.32 Закону України інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною, крім випадків передбачених цим Законом, Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» не наведено обставин, які перешкоджали йому отримати дану інформацію раніше ніж у 2018 році.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суд першої інстанції керувався ч.1 ст. 572, ч.1 ст. 575 ЦК України, ст.1, 3, 17, ч.6 ст.3, ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» та вважав, що підлягає захисту право Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» як іпотекодержателя у спосіб визнання рішення державного реєстратора реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції від 26 вересня 2013 року про державну реєстрацію припинення іпотеки та обтяжень неправомірним та скасування, визнання Акціонерного товариства «Дельта Банк» іпотекодержателем.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про вчинення державної реєстрації припинення іпотеки та обтяжень без відома іпотекодержателя Акціонерного товариства «Дельта Банк», за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», відсутність договірних відносин між Акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Водночас суд першої інстанції вважав недоведеним пропуск Акціонерним товариством «Дельта Банк» строку звернення до суду з позовом.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що Акціонерним товариством «Дельта Банк» в ході ліквідації було встановлено вилучення обтяження та заборони відчуження з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Судом встановлено, що Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір 15 листопада 2007 року № 2505/1107/88-019, за яким банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 75000 доларів США на строк з 15 листопада 2007 року по 10 листопада 2032 року.

Також Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір 1 лютого 2007 року № 2505/0207/88-002, за яким банк надав ОСОБА_4 кредит в сумі 38 000 євро на строк з 01 лютого 2007року по 31 січня 2022 року.

Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. 29 грудня 2011 року, яким забезпечено виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 2505/1107/88-019 та виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором від 01 лютого 2007 року № 2505/0207/88-002 та кредитним договором від 1 лютого 2007 року №2505/0207/96-002, передано в іпотеку нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1352 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0314, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» вчинено договір купівлі-продажу прав вимоги 25 травня 2012 року, відповідно якого до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 26 вересня 2013 року звернулось до державного реєстратора у зв`язку з повним виконанням зобов`язань ОСОБА_4 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» за кредитним договором № 2505/0207/96-00І від «01» лютого 2007 року та іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом Герцаївського нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. 29 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі про заборону відчуження за № 1288, про виключення запису з Державного реєстру іпотек №12031888 та зняття заборони відчуження № 12031438, 12031515 з житлового будинку загальною площею 254,60 кв.м. та земельної ділянки площею 0,1352 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 .

На підставі заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» державним реєстратором Мар`ян Т.Я. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 6268869 від 26 вересня 2013 року про припинення іпотеки реєстраційний номер іпотеки: 12031888 від 29 грудня 2011 року та рішення індексний номер 6269840 від 26 версеня 2013 року про припинення заборони на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 254,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Державним реєстратором Леорда М.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 6267772 від 26 вересня 2013 року про припинення іпотеки реєстраційний номер іпотеки: 12031888 від 29 грудня 2011 року та рішення індексний номер 6269353 від 26 вересня 2013 року про припинення заборони на нерухоме майно земельну ділянку, загальною площею 0,1352 га, кадастровий номер :01:003:0314, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

На підставі ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

За змістом п.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор:1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Приписами ч.1ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановленихстаттею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Так, згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

За обставин звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до державного реєстратора з заявою про зняття запису з Державного реєстру іпотек та заборони відчуження у зв`язку із погашенням боргу за кредитним договором між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_4 від 1 лютого 2007 року № 2505/0207/96-002, відсутності відомостей про виконання зобов`язання за кредитним договором між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_3 від 15 листопада 2007 року № 2505/1107/88-019 та кредитним договором між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_4 від 1 лютого 2007 року № 2505/0207/88-002 суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неправомірність рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення іпотеки та обтяжень за індексним номером №6268869 дата державної реєстрації припинення іпотеки 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна - будинок адреса: АДРЕСА_1 ; за індексним номером № 6269840 дата державної реєстрації припинення обтяження 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна - будинок адреса: АДРЕСА_1 ; за індексним номером №6267772 дата державної реєстрації припинення іпотеки 26 вересня 2013р.по об`єкту нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0314; за індексним номером № 6269353 дата державної реєстрації припинення обтяження 26 вересня 2013 року по об`єкту нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0314.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 , на які є посилання в апеляційній скарзі, що неналежного способу захисту у вигляді скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних за відсутності спору щодо такого майна або майнових прав..

На підставі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952 викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст зазначених правових норм переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак цей спосіб захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а тому не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Правильність цієї позиції підтверджується нормами пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постановах від 14липня 2020року у справі № 910/8387/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19.

Правильність цієї позиції підтверджується нормами пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

З огляду на викладення статті 26 Закону про державну реєстрацію № 1952 у новій редакції згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, законодавець не визначає такого способу захисту порушених прав та інтересів позивача як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, починаючи з 16 січня 2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною Законом про державну реєстрацію № 1952.

Зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для врахування при вирішенні спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду (постанови від 04 вересня 2019 у справі № 915/127/18) щодо застосування норми частини 2 статті 26 Закону України № 1952 в редакції, яка вже втратила свою чинність, оскільки через наведену зміну законодавства має місце неоднакове правове регулювання відносин (різні редакції статті 26 Закону України № 1952), що виключає подібність правовідносин у наведених справах з правовідносинами у цій справі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 11 липня 2020 року №910/8387/19.

У відповідності до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Аналіз зазначеної вище норми свідчить про те, що для віднесення справи за вимогами, пов`язаними з реєстрацією майна та майнових прав, інших реєстраційних дій до цивільної юрисдикції необхідно дотримання такої умови, як наявність спору щодо майна або майнових прав, питання щодо реєстраційних дій з яким є похідним від самого майнового спору.

Спір про скасування скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення іпотеки та обтяжень має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за договором іпотеки іпотекодателем ОСОБА_2 , за яким зареєстровано право власності на предмет іпотеки, щодо якого здійснено запис у Державному реєстру іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Визнання протиправним і скасування рішення щодо державної реєстрації припинення іпотеки та обтяжень є захистом прав іпотекодержателя Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» від їх порушення особою, за якою зареєстровано право власності на предмет іпотеки.

Водночас заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про те, що вимога про визнання права іпотекодержателя Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за іпотечним договором від 29 грудня 2008 року є неналежним способом захисту.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з пунктом 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (з відповідними змінами), внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

У силу наведеного право іпотекодержателя Публічного акціонерного товариства «Дельта банка» відновлюється автоматично.

З огляду на викладене Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», звертаючись до суду з позовом про визнання права іпотекодержателя за договором між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. 29 грудня 2011 року, просив застосувати неналежний спосіб захисту.

У такому разі вимога Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання права іпотекодержателя задоволенню не підлягає.

Ураховуючи викладене судове рішення в частині визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права іпотекодержателя підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального права.

Не заслуговують на уваги посилання апелянта про самовільне виключення співвідповідача - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 01 листопада 2019 року до участі у справи залучено Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Не зазначення в описовій частині рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2020 року Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області в якості співвідповідача, не свідчить про виключення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області з числа учасників справи.

Доводи апелянта про те, що належними відповідачами є державні реєстратори, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Публічне акціонерне товариство «Дельта банка» звертаючись до суду з позовом посилалось на порушення його прав як іпотекодержателя у зв`язку з внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек.

При таких обставинах існує спір між Публічне акціонерне товариство «Дельта банка», як особою, яка вимагає скасувати державну реєстрацію припинення іпотеки та обтяжень, та ОСОБА_2 , як особою, право розпорядження предметом іпотеки якої поновилось.

Такий спір слід розглядати як такий, що пов`язаний із порушенням права Публічного акціонерного товариства «Дельта банка», у тому числі ОСОБА_2 .

Відповідно належним відповідачем (співвідповідачем) у таких справах є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснений оскаржуваний запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач уважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

Такий висновок повністю відповідає правовій позиції, викладеній у пункті 36 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 823/2042/16 від 04.09.2018 року.

Крім того, до участі у справі залучено територіальний органи Міністерства юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в Чернівецькій області - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на застосування наслідків спливу позовної давності.

На підставі ч.4ст.267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11постанови Пленуму Верховного СудуУкраїнивід18грудня 2009року №14«Про судоверішення уцивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду Українивід 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першоїстатті 261 ЦК Українипозовна давністьзастосовується лишеза наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Суд першої інстанції встановив, що Акціонерним товариством «Дельта Банк» в ході ліквідації було встановлено вилучення обтяження та заборони відчуження з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Згідно положень ст.32 Закону України інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною, крім випадків передбачених цим Законом.

Отже, Акціонерне товариство «Дельта Банк» могло довідатися про порушення свого права.

Саме Акціонерне товариство «Дельта Банк» посилається на встановлення порушеного права з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна від 1 лютого 2018 року № 112560637.

Відповідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 2 жовтня 2015 року №181 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з 5 жовтня 2015 року по 4 жовтня 2017 року.

Акціонерним товариством «Дельта Банк» не наведено обставин, які перешкоджали йому отримати наведену вище інформацію раніше ніж 1 лютого 2018 році.

У матеріалах справи відсутні докази, що Акціонерне товариство «Дельта Банк» не могло дізнатися про порушення свого цивільного права до 1 лютого 2018 року.

Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У той же час вирішення судом питання про поважність причин пропуску строку позовної давності має місце у разі, якщо (1) позивач визнає обставину пропуску строку позовної давності, (2) наводить причини, які перешкоджали зверненню з позовом у межах такого строку та (3) просить суд визнати їх поважними з метою отримання судового захисту порушеного права.

Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» не визнавалися обставини пропуску строку позовної давності та не ставилося питання про визнання поважними причин такого пропуску.

Ураховуючи викладене позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском без поважних причин строку позовної давності.

Керуючись п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2020 року скасувати.

У позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Герцаївської районної державної адміністрації Чернівецької області про відновлення права іпотекодержателя, скасування записів про припинення іпотеки та обтяження відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 8 листопада 2020 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк