Справа № 135/704/19
Провадження № 22-ц/801/128/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 рокуСправа № 135/704/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Сала Т.Б., Панасюка О.С.,

з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М., відповідача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Самородової О.П.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору органу опіки та піклування Ладижинської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Волошиної Т.В., дата складання його повного тексту невідома,

встановив:

29 травня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору органу опіки та піклування Ладижинської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Позов обґрунтований тим, що 02 жовтня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2017 року з ОСОБА_1 на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З часу розірвання шлюбу відповідач неодноразово забирав дитину до квартири своїх батьків, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де він також і проживає.

Однак, відповідач неодноразово відмовлявся повертати сина до місця його постійного проживання, що викликає у позивача побоювання, що відповідач може не повернути їй сина взагалі.

14 серпня 2018 року вона звернулась до органів місцевого самоврядування із заявою про вирішення спору стосовно визначення місця проживання дитини із нею. Після обстеження умов проживання, органом опіки та піклування Ладижинської міської ради надано висновок, згідно з яким визначено доцільним проживання дитини разом з матір`ю. Однак, відповідач порушує зазначене рішення, погрожує забрати дитину, тобто не визнає право їхньої дитини і її право на спільне проживання.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання дитини з нею.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Ладижинської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що враховуючи необхідність забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, наявні правові підстави для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю. При цьому ним було враховано позицію відповідача, який не заперечує проти цього.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не заперечує проти проживання спільного сина разом з матір`ю, що свідчить про відсутність спору між ними та є, відповідно, підставою для відмови в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом установлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 17 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області (а.с.6).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2017 року у справі № 127/9658/17 шлюб між подружжям було розірвано (а.с.5).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 грудня 2016 року і до досягнення сином повноліття (а.с. 13).

Згідно з наданим суду висновком органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 29 жовтня 2018 року на засіданні розглядалось питання про доцільність видачі висновку стосовно визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Орган опіки та піклування ознайомившись зі змістом поданих ОСОБА_2 документів, заслухавши ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , враховуючи вік та стан здоров`я дитини, створення умов для проживання, розвитку, виховання, час, який може приділяти кожен з батьків для виховання та розвитку, особисті якості кожного з батьків, постійне місце роботи та те, що батько ОСОБА_1 не заперечує проти того, щоб малолітній син ОСОБА_4 проживав з матір`ю ОСОБА_2 , дійшов висновку про направлення до Ладижинського міського суду Вінницької області висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 біля матері ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 9).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Така ж позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 357/17852/15-ц від 29 травня 2019 року.

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції вірно враховано ставлення матері до дитини, яка належним чином виконує свої батьківські обов`язки, вік дитини та потребу дитини в материнській опіці, наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику матері, її участь у вихованні і навчанні дитини, піклування про її здоров`я, наявність достатнього заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину та обґрунтовано визначено місце проживання малолітньої дитини із матір`ю.

В поданій апеляційній скарзі відповідач з такими висновками не погоджується, посилаючись на відсутність між ним та ОСОБА_2 спору щодо визначення місця проживання дитини.

Однак такі доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який спір.

Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

При цьому, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18.

Місцевий суд, проаналізувавши обставини, які були встановлені в судовому засіданні, вірно врахував те, що право позивачки на визначення місця проживання дитини з нею шляхом звернення з позовом передбачено законом і хоча відповідач не заперечував проти такого визначення місця проживання їх спільної дитини на час вирішення справи в суді, за існування невизначеності у правах і обов`язках сторін, яка безпосередньо впливає на інтереси дітей, що свідчить про наявність предмета спору у справі, дійшов правильного висновку про існування підстав для задоволення позову.

Крім того, суд вірно прийняв до уваги пояснення позивачки про те, що між сторонами періодично виникають непорозуміння та конфлікти з приводу обсягу та порядку спілкування дитини з батьком, чого останній не спростував.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача про відсутність предмету спору у справі, як на підставу для відмови в задоволенні позову.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи апелянта не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач О. Ю. Береговий

Судді Т.Б. Сало

О.С. Панасюк