Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представник позивача -адвокат Зарубіна Т.М.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представники відповідача - адвокати Старовойт В.П., Вербицький Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , з вимогами: «В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля «MITSUBISHI LANCER», 2007 року випуску, (кузов № НОМЕР_1 ) в розмірі 61 400 грн.»

18 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

27 листопада 2019 року представник відповідача - адвокат Старовойт В.П. подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

27 листопада 2019 року представник позивача - адвокат Зарубіна Т.М. подала відповідь на відзив з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства.

09 грудня 2019 року представник відповідача - адвокат Старовойт В.П. подав заперечення на відповідь на відзив, з викладенням позиції про придбання спірної квартири, про достовірність документів, які підтверджують отримання відповідачем коштів у позику, про стягнення компенсації вартості відчуженого автомобіля.

10 січня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до проведення експертами судової автотоварознавчої експертизи.

13 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Представник позивача - адвокат Зарубіна Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, з 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами, як подружжям, придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «MITSUBISHI LANCER», позивач наголошує, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вони проживали як одна сім`я, вели спільне господарство, працювали та мали стабільний дохід, тому при поділі майна подружжя слід виходити з презумпції права спільної сумісної власності на це майно, яке придбане під час шлюбу. Сімейно-шлюбні відносини між колишнім подружжям припинено лише 11 березня 2018 року, однак відповідач до припинення шлюбу на власний розсуд та без згоди позивача розпорядився транспортним засобом, продав автомобіль та отримані від реалізації кошти використав на власні потреби, тому позивач вимагає від відповідача виплати грошової компенсації в розмірі Ѕ частини вартості спірного автомобіля, що є предметом позову.

Відповідач та представники відповідача - адвокати Старовойт В.П. та Вербицький Д.В., в судовому засіданні просили відмовити в задоволені позову, оскільки відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 за кошти, отриманні від реалізації власного майна, набутого ним до реєстрації шлюбу, ці обставини підтверджуються долученими до відповіді на позов доказами, які переконливо свідчать про джерела доходів, які використано на оплату вартості спірного об`єкту нерухомого майна. Крім того, 20 грудня 2007 року відповідачем під час шлюбу було придбано автомобіль «MITSUBISHI LANCER», що підтверджується Договором № 0710-13012 від 13 жовтня 2007 року, за умовами п. 2.1. Договору ціна нового автомобіля склала 94 345 грн. 27 лютого 2019 року відповідач, перебуваючи в шлюбі з позивачем, отримавши усну згоду дружини, продав автомобіль, вартість вживаного транспортного засобу визначалася за погодженням сторін договору купівлі-продажу із безпосереднім його оглядом та врахування року випуску автомобіля, фізичного та функціонального зносу і технічного стану транспортного засобу на дату продажу й склала половину від вартості нового автомобіля, а саме 48 000,00 грн. Відповідач наголосив, що половина вартості від реалізації транспортного засобу в сумі 24000,00 гривні була використана відповідачем на потреби позивача та доньки, а саме на придбання туристичної путівки для відпочинку дружини та доньки у вересні 2019 року, тому відсутні підстави для виплати позивачу грошової компенсації частини вартості реалізованого транспортного засобу, оскільки ці кошти використані спільно подружжям в інтересах сім`ї.

Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що з 22 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 ») перебували в зареєстрованому шлюбі.

04 червня 2019 року Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України)

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Відповідно до положень статті 60 сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не має з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Висуваючи заперечення проти заявлених позовних вимог, відповідач посилається, як доказ, придбання спірного об`єкту нерухомого майна за власні кошти, на наступне.

Так, 14 липня 2011 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРИМ», що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Комфор таун» від імені і за рахунок якого на підставі замовлення діє Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНО-ДИПОЗИТАРНИЙ ЦЕНТР «ГЛОБАЛ», та покупцем ОСОБА_1 , було укладено Договір № Б-75/11-4 купівлі-продажу облігацій, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець на умовах цього Договору зобов`язується прийняти та оплатити Лот облігацій.

Відповідно до пункту 1.6. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, Лот облігацій та/або Лот - це сукупність Облігацій, яка є підставою для набуття майнових прав на об`єкт нерухомості відповідно до умов і строків, передбачених Інформацією про випуск облігацій Емітента, за умови повної оплати вартості таких облігацій. Розмір та характеристика Лоту визначається Емітентом. Лот облігацій є неподільним.

За змістом пункту 2.3. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, відповідно до Інформації про випуск облігацій Емітента та Договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості при погашенні Лоту, придбаного та повністю оплаченого Покупцем відповідно до умов цього договору, Власник Лоту облігацій має право отримати у власність наступний об`єкт нерухомості: квартира, будівельна адреса: АДРЕСА_2 ; номер об`єкта будівництва: 0505; поверх: 7; призначення об`єкта нерухомості (номер квартири): 104.

За змістом пункту 2.6. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, після здійснення розрахунків відповідно до умов цього договору та отримання у власність лоту облігацій Покупець стає власником Лоту облігацій та набуває усіх прав та обов`язків, передбачених Інформацією про випуск облігацій Емітента.

Відповідно до п. 3.2. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, сума договору на момент його укладення складає 816 218 грн. 94 коп., без ІІДВ при курсі НБУ 7, 9714 грн. за 1 долар США, що на момент підписання цього договору становить 102 393, 42 доларів США.

Відповідно до п. 4.1. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, покупець здійснює оплату ціни лоту у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України з власного рахунку або готівкою через касу на поточний рахунок продавця на підставі рахунку виставленого продавцем в наступному порядку та строки: 5% - не пізніше 21 липня 2011 року; 4% - не пізніше 21 серпня 2011 року; 4% - не пізніше 21 вересня 2011 року; 4% - не пізніше 21 жовтня 2011 року; 3% - не пізніше 21 листопада 2011 року; 3% - не пізніше 21 грудня 2011 року; 3% - не пізніше 21 січня 2012 року; 3% - не пізніше 21 лютого 2012 року; 3% - не пізніше 21 березня 2012 року; 3% - не пізніше 21 квітня 2012 року; 65% - не пізніше 21 травня 2012 року.

17 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРИМ», що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Комфор таун» від імені і за рахунок якого на підставі замовлення діє Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНО-ДИПОЗИТАРНИЙ ЦЕНТР «ГЛОБАЛ», та покупцем ОСОБА_1 , укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору №Б-75/11-4 купівлі-продажу від 14 липня 2011 року, у зв`язку із зміною характеристики лоту облігацій, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець на умовах цього договору про внесення змін та доповнень зобов`язується прийняти та оплатити 0 шт. облігацій. Вартість однієї облігації на момент укладання цього договору про внесення змін та доповнень складає 108,15 грн. без ПДВ при курсі НБУ 7,9930 грн. за 1 долар США, що становить 13,53 доларів США. У зв`язку із укладанням сторонами договору про внесення змін та доповнень до Договору купівлі-продажу облігацій, сума договору купівлі-продажу облігацій на момент укладання цього договору про внесення змін та доповнень складає 823783,30 грн. без ПДВ при курсі НБУ 7,9930 грн. за 1 долар США, що становить 103063,09 доларів США відповідає ціні лоту, що визначена у п.2.5. цього договору про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу облігацій.

14 липня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «НЕО ВІТА» та ОСОБА_1 , укладено Договір Б-0505/7/104 про участь у будівництві об`єкту нерухомості, відповідно до якого товариство бронює за інвестором об`єкт та зобов`язується передати інвестору у власність об`єкт в об`єкті будівництва шляхом погашення лота інвестора, а інвестор зобов`язується в порядок та строки, визначені цим договором та проспектом емісії, набути право власності на лот та пред`явити товариству лот до погашення.

17 липня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, відповідно до якого, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 300 00,00 гривень, з метою придбання для власних потреб облігацій за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року, який оформлений у вигляді боргової розписки. (а.с. 68)

Відповідно до долучених відповідачем платіжних документів прослідковується період та суми внесків за спірний об`єкт нерухомого майна, а саме:

- квитанція № 965/з13 від 18 липня 2011 року, ОСОБА_1 сплачено 40 821,55 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.69)

- квитанція №833/з17 від 02 серпня 2011 року, ОСОБА_1 сплачено 32 657,24 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.70)

- квитанція №836/з13 від 22 серпня 2011 року, ОСОБА_1 сплачено 32 657,24 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.71)

- квитанція №836/з14 від 22 серпня 2011 року, ОСОБА_1 сплачено 32 657,24 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.72)

- квитанція №836/з15 від 22 серпня 2011 року, ОСОБА_1 сплачено 24 492,93 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.70)

27 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу від 07 березня 1997 рокую (а.с.74, 57)

В цей же день, за платіжним дорученням №422/14 від 27 жовтня 2011 року, ОСОБА_1 сплачено 416 377,50 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.75)

14 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено Договір купівлі продажу, відповідно продавець передає у власність покупця, а покупець приймає гараж № НОМЕР_2 в Гаражно-будівельному кооперативі «Березняки-4», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 21, яке належало на праві приватної власності ОСОБА_1 відповідно до Договору дарування від 04 липня 2003 від 07 березня 1997 рокую (а.с.76, 58)

04 серпня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, відповідно до якого, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 100 00,00 гривень, з метою придбання для власних потреб облігацій за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року який оформлений у вигляді боргової розписки. (а.с. 77)

Отримані від реалізації нерухомого майна та за рахунок запозичених коштів, від імені ОСОБА_1 внесені 244 119,60 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року, на підставі квитанції №65-3448 від 09 серпня 2012 року. (а.с.78)

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

Для доведення обставин у справі щодо придбання спірної квартири за рахунок власних коштів, відповідачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_4 , який в судовому засіданні пояснив, що відповідач є його рідним сином, в літку 2011 року він особисто надав сину грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн. для придбання облігацій за договором про інвестування житла, про що відповідачем було складено розписку. Крім того зазначив, що відповідач для придбання квартири АДРЕСА_1 , реалізував власне майно, набуте ним до реєстрації шлюбу, а саме: гараж та квартиру по АДРЕСА_4 .

При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна.

Зазначені висновки відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі за №6-2641цс15.

Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав набуття спірного об`єкту нерухомого майна, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , об`єктом спільного сумісного майна подружжя, оскільки ці обставини спростовані долученими відповідачем доказами, які беззаперечно свідчать, що загальна сума інвестицій в об`єкт нерухомого на виконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 11 липня 2011 року, внесені за рахунок власних коштів відповідача, які отримані від реалізації нерухомого майна (квартири та гаражного боксу), які набуто відповідачем до укладання шлюбу, а також за рахунок коштів отриманих за договорами позики, укладених з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , в свою чергу позивач не надала докази, які мали спростувати позицію відповідача щодо підстав набуття спірної квартири, тому в цій частині заявлені вимоги позивача щодо поділу спірної квартири та визначення правового статусу нерухомого майна як об`єкт спільної сумісної власності подружжя не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відносно вимог позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля «MITSUBISHI LANCER», 2007 р.в., (кузов № НОМЕР_1 ) в розмірі 61 400 грн., суд виходить з наступного.

За даними, які викладено в Інформаційному листі Головного сервісного центру МВС від 22 серпня 2019 року, станом на 21 серпня 2019 року за інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_1 , 20 грудня 2007 року було зареєстровано автомобіль «MITSUBISHI LANCER», 2007 р.в., легковий седан-В, червоного кольору, об`єм двигуна 1584 см. Куб., кузов № НОМЕР_1 , 23 лютого 2019 року транспортний засіб було переєстровано за іншою особою, 13 липня 2019 року цей-же автомобіль знову було перестроювано за ОСОБА_1 . (а.с.14)

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту наведених норм сімейного закону вбачається, що поділу в натурі підлягає лише майно, яке є в наявності на момент такого поділу.

Посилаючись на те, що вказаний транспортний засіб був придбаний сторонами під час перебування ними у шлюбі, а, відтак, є спільним майном подружжя, позивач просила суд здійснити його розподіл.

Вирішуючи даний спір, судом встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.

Висуваючи заперечення проти позову, які викладено у відзиві на позов та письмових поясненнях на позов, відповідач, змінюючи свою позицію щодо предмету позову, не заперечує сам факт придбання спірного транспортного засобу під час перебування у шлюбі.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як роз`яснено у пунктах 22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна в подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

З метою визначення дійсної ринкової вартості спірного транспортного засобу? за клопотанням представника позивача - адвоката Зарубіної Т.М., на підставі ухвали суду від 10 січня 2020 року у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На виконання ухвали суду, надано Висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 30 червня 2020 року за №4298/20-54, складений судовими експертами А.А. Волошин, С.В. Береговим, дійсна ринкова вартість транспортного засобу - легкового автомобіля «Mitsubishi Lancer», червоного кольору, 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , з урахуванням його ідентифікаційних даних і технічного стану автомобіля, станом та в цінах на момент проведення експертного дослідження складає: 75 690,59 грн. Водночас, факт включення або не включення ПДВ до визначеної суми залежить від форми оподаткування суб`єктів господарської діяльності, які надають послуги з проведення ремонту КТЗ, реалізації складових і матеріалів тощо.

З урахуванням висновку експерта, загальна вартість транспортного засобу, що є предметом поділу складає 75 690,59 гривень, отже на долю кожного з подружжя, виходячи з рівності часток, припадає майна на суму 37 845,29 гривні.

Враховуючи обраний позивачем спосіб поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом виплати грошової компенсації вартості транспортного засобу, суд, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, виходить з рівності часток подружжя, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 37 845,29 гривень, яка складає різницю між загальною вартістю майна, автомобіля «Mitsubishi Lancer», червоного кольору, 2007 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого складає 75 690,59 гривні, визначена за Висновком експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 30 червня 2020 року за №4298/20-54, такий варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 89 ЦПК)

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, підлягає частковому задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину легкового автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в розмірі 37845 гривень 29 копійок, в іншій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 137 ЦПК України визначено, що з витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У своїй постанові Верховний Суд від 27.06.2018 р. по справі №826/1216/16 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що 16 вересня 2019 року між адвокатам Зарубіною Тетяною Михайлівною та ОСОБА_2 укладено Договір про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 5.1 Договір про надання правничої допомоги, вартість правничої допомоги за вчинення документації Клієнта з порушеного питання та збір доказів по справі, підготовку позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, передбаченої п. 1.1.2 цього договору, становить 5 000,00 грн. та сплачується клієнтом адвокату протягом трьох банківських днів з дня підписання акту про обсяг наданої правничої допомоги.

Відповідно до п. 5.2 Договір про надання правничої допомоги, вартість правничої допомоги, передбаченого п. 1.1.1 цього договору, а саме за представництво інтересів клієнта в Дніпровському районному суді м. Києва, Київському апеляційному суду за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визначається сторонами в акті про обсяг наданої правничої допомоги, виходячи з наступного розрахунку вартості фактично наданих послуг: вартість правничої допомоги з представництва в судовому засідання при розгляді даної справи в Дніпровському районному суду м. Києва, Київському апеляційному суді становить 3 000,00 грн. одне судове засідання; Вартість правничої допомоги з підготовки процесуальних документів- клопотань, заперечень, пояснень становить 2 500,00 грн. за кожний процесуальний документ; Клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар в розмірі 3% від вартості задоволених судом на користь ОСОБА_2 позовних вимог про поділ майна подружжя та фактично присудженого судом нерухомого майна та грошової компенсації за автомобіль.

Відповідно до Акту про обсяг наданої правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 16 вересня 2019 року, адвокат Зарубіна Тетяна Михайлівна відповідно до п. 1.1 Договору надала клієнту професійну правничу допомогу, а саме: здійснено збір доказів по справі з метою складання позовної заяви від імені клієнта про поділ майна подружжя, вчинено документацію клієнта з порушеного питання, з`ясовано обсяг спільного майна та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, підготовлено та подано до Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву від імені клієнта до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації в розмірі 61 400,00 грн, що становить 5 000,00 грн.; підготовлено адвокатом та подано до суду відповідь на відзив відповідача, що становить 2 500,00 грн.; підготовлено адвокатом та подано до суду заяву про долучення доказів по справі, що становить 2 500,00 грн.; підготовлено адвокатом та подано до суду заяву про призначення по справі автотоварознавчої експертизи, що становить 2 500, грн.; здійснено представництво інтересів клієнта в Дніпровському районному суду м. Києва, що становить 6 000,00 грн. Станом на день підписання Акту про обсяг наданої правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 16 вересня 2019 року, вартість надано правничої допомоги становить 18 500,00 грн.

Позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 500,00 грн, що підтверджено договором про надання правничої допомоги від 16 вересня 2019 року, актом про обсяг наданої правничої допомоги за Договором від 27 липня 2020 року, копією Квитанції до прибуткового касового ордера №4 від 27 липня 2020 року на суму 18 500,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем сплачено витрати на професійну правничу допомогу у розмір 18 500,00 грн. відповідно до копій квитанцій до прибуткового касового ордера № 4, вказані витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача.

За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, в межах розміру вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 784,50 гривень та витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи в розмірі 6 537,60 гривень, що підтверджується долученими до справи оригіналами платіжних документів про сплату позивачем понесених витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. 183, 319, 358, 364, 365, 368, 370, 372 Цивільного кодексу України, ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину легкового автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в розмірі 37845 ( тридцять сім тисяч вісімсот сорок п`ять) гривень 29 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 784,50 гривень, витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, в розмірі 6537,60 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 18500,00 гривень, а всього на загальну суму 28 822 (двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 10 копійок.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , адреса місця проживання - АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я