Провадження № 2/761/1201/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Осадчук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання частини договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

03 квітня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним пункт 2.2 кредитного договору №258/ЕК/2008-980 від 04.02.2008 року щодо оплати винагороди за послуги банку; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без оплати винагороди згідно п.2.2 Договору, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту.

Вимоги обгрунтовані тим, що 04.02.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір №258/ЕК/2008-980 за яким позивач отримала кредит в розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до умов Кредитного договору позичальник мав повертати банку кошти (щомісячний платіж) відповідно до графіку погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди та сума щомісячного платежу є змінною.

Пунктом 2.2 Кредитного договору передбачено сплату 6% від суми кредиту за управління кредитом. Позивач зазначає, що вказана сума включена в щомісячний платіж.

Сплата комісії в розмірі 6% є несправедливою умовою договору відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

Крім того, позичальник уклав договір під впливом помилки, як зазначив в позовній заяві.

В судове засідання позивач не з`явилась, її представник звернувся до суду із заявою про слухання справи в їх відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив до суду не надійшов. 16.10.2019 року від представника відповідача надійшла заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 04.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є відповідач, далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №258/ЕК/2008-980 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 30 000,00 грн. строком користування до 03.02.2009 року зі сплатою 30,0% річних. Кредит надавався на споживчі цілі (п.1.1 - 1.3 Договору).

Крім того, сторони домовились та зазначили в п.2.2 Договору, що Позичальник сплачує Банку плату за управління Кредитом у розмірі 4% від суми кредиту.

За умовами договору не визначено чи є зазначена плата одноразовим платежем чи щомісячним.

Згідно з додатком №1 до Договору - Графіком погашення заборгованості по кредиту та процентів до нього, Позичальник щомісячно мала сплачувати частину кредиту та щомісячні відсотки за користування кредитом.

Так як позивач належним чином не виконувала зобов`язання за Договором, в 2012 році Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором, проте з копії позову та розрахунку до нього не вбачається, що Банк заявляв вимоги про стягнення плати за управління кредитом.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 30.07.2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як поручителя, на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №258/ЕК/2008-80 від 04.02.2008 року у розмірі 27 363,74 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2016 року встановлено, що порука ОСОБА_2 припинена, а тому скасовано рішення в частині стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_2 .

З копій квитанцій, які надані позивачем до матеріалів справи не вбачається, що вона сплачувала плату за управління кредитом, оскільки в призначенні платежу зазначено: «сплата заборгованості за кредитом».

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд ( ч.3 ст.6 ЦК України ).

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі і щодо плати за управління кредитом, про що свідчать підписи обох сторін у договорі.

Підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Проте, як вбачається з умов кредитного договору, ВАТ КБ «Надра» надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається з кредитного договору, а саме, п. 2.2 договору встановлено, що Позичальник сплачує Банку плату за управління Кредитом у розмірі 4% від суми кредиту.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Суд, вважає, що управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в договорі не зазначено, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу. При цьому, нарахування банком та сплата позивачем коштів плати за управління кредитом за рахунок позивача є незаконним.

В той же час згідно з положеннями статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того позивач зазначала що вона уклала договір внаслідок помилки.

Стаття 229 ЦК України визначає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснює, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач в позовній заяві не зазначила в чому полягала її помилка та яке істотне значення вона має.

Позивач суду не надала належних та допустимих доказів на підтвердження сплати плати за управління кредитом на виконання п.2.2 Договору, не було отримано таких доказів і під час розгляду справи судом. Крім того варто зауважити, що в позовних вимогах Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутня нарахована плата за управління кредитом, а тому з врахуванням встановленого в судовому засіданні суд приходить до висновку що права позивача зазначенням вказаного пункту в договорі не порушені, відсутні докази помилки позивача при підписанні договору, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Так як суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.77-81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання частини договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г. Притула