Провадження № 2/470/11/20
Справа № 470/490/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Лусти С.А.

за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , секретаря судового засідання Дячук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Березнегувате в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2019 року позивачка звернулася до Березнегуватського районного суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя.

В позові зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 22 травня 2010 року, який рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2016 року було розірвано. Їх спільний син ОСОБА_5 , 2010 року народження, залишився проживати з нею. За час спільного проживання ними було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 за рахунок кредитних коштів, в розмірі 60 000 грн. За час перебування у шлюбі вони сплатили частину кредитних коштів, а саме 12925,09 грн. З липня 2016 року, після розірвання шлюбу, відповідач припинив свою участь у сплаті кредитної заборгованості. 12 липня 2016 року він надав кредитору Миколаївському фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заяву про доручення подальшого погашення кредиту нею, в зв`язку з розірванням шлюбу. Таким чином вона самостійно сплатила залишок боргу в розмірі 47079,91 грн. Тобто за час перебування у шлюбі вони спільно сплатили всього 21,5 відсотків заборгованості, а після розірвання шлюбу вона самостійно сплатила залишок боргу, в розмірі 78,5 відсотків. Крім цього під час шлюбу ними було придбано побутову техніку та інші речі (пральна машина, морозильна камера, бойлер, пилосос, холодильник, диван та меблева стінка). На підставі зазначеного просила постановити рішення, яким визнати за нею право власності на 9/10 часток будинку АДРЕСА_1 , а іншу частку будинку 1/10, залишити у власності відповідача. Крім того просила залишити у її власності пральну машину, бойлер, холодильник та меблеву стінку, а у власності відповідача залишити морозильну камеру, пилосос та диван. Також просила стягнути з відповідача судові витрати.

22 липня 2019 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та клопотання про об`єднання зустрічного позову з первісним позовом позивача, оскільки вони є взаємопов`язаними, їх спільний розгляд є доцільним та вони стосуються одного об`єкту. В позові зазначив, що житловий будинок по АДРЕСА_1 вони з відповідачкою придбали у шлюбі за спільні кредитні кошти, а тому він є їх спільною сумісною власністю, повинен бути розділений судом в рівних частках, кожному по 1/2, оскільки відступати від засад рівності часток, у суду підстав немає.

Ухвалою суду від 24 липня 2019 року зустрічну позовну заяву відповідача до позивачки про поділ майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом позивачки до відповідача про поділ майна подружжя.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позові, просили їх задовольнити. Крім того зазначили, що після розірвання шлюбу разом з позивачкою залишився жити їх спільний син, відповідач не сплачує аліменти на його утримання, були випадки, коли останній пошкодив їх спільне майно, а тому вважали, що є всі підстави для відступлення від засад рівності часток спільного майна подружжя. Також в ході підготовчого провадження на адресу суду направили відзив на зустрічну позовну заяву відповідача, в якому зазначили про відсутність підстав для поділу житлового будинку в рівних частках, оскільки позивачка сплатила за нього більшу частину грошових коштів.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнали лише стосовно поділу рухомого майна, а стосовно поділу житлового будинку в частках 9/10 до 1/10 не визнали, пояснили, що будинок було придбано у період шлюбу за спільні кредитні кошти, а факт сплати позивачкою більшої частини кредиту після розірвання шлюбу, не змінює часток у спільному майні подружжя. Крім того зазначили, що залишення проживання спільного від шлюбу з позивачкою сина, не є підставою для збільшення її частки у майні, аліменти на утримання дитини він періодично сплачує, оскільки має лише невелику заборгованість, а випадки пошкодження спільного майна, будь-якими доказами позивачкою не підтверджено. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, дійшов наступного.

Судом встановлено, що в період з 22 травня 2010 року до 25 липня 2016 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2016 року було розірвано (а.с.8).

В період шлюбу 12 липня 2012 року відповідач придбав житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за ним. Вказане підтверджується копією договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого Бондар Н.В. приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 квітня 2013 року (а.с.9, 13).

Вказаний житловий будинок було придбано відповідачем в інтересах сім`ї за рахунок спільних з позивачкою кредитних коштів Миколаївського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, в розмірі 60000 грн., які вони разом отримали за договором № 56 від 12 липня 2012 року (а.с.10-11).

В період шлюбу відповідачем за отриманим кредитом погашено 12925,09 грн., а залишок заборгованості, в розмірі 47074,91 грн., з липня 2016 року сплачено позивачкою вже після розірвання шлюбу. Про зазначене свідчать довідка Миколаївського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 29 листопада 2018 року, заяви сторін від 12 липня 2016 року та акт звірки взаємних розрахунків від 05 червня 2019 року (а.с.14-18).

Також в період шлюбу сторонами придбано: морозильну камеру «Liberty», модель МF-300С, вартістю 5000,00 грн, пилосос «Gorenje» модель VC2303 RCY IV, вартістю 2000,00 грн., кутовий диван, вартістю 5000,00 грн., пральну машину «Gorenje», модель W7523/S, вартістю 7000,00 грн., бойлер «Atlantic», модель VM080 D400-2-BC, вартістю 1000,00 грн., холодильник «Samsung», модель RT25SCSS, вартістю 4000,00 грн. та меблеву стінку, вартістю 1000,00 грн. Вартість та перелік придбаного в період шлюбу рухомого майна, відповідачем не заперечується (а.с.19-23).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55ц13, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16 та з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року в справі № 61-13617св18.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 зроблено висновок, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Однак відразу після розірвання шлюбу позивачка з позовом про поділ майна подружжя, в тому числі й боргових зобов`язань, не зверталася.

У даній справі судом встановлено, що позивачкою після розірвання шлюбу було сплачено більшу частину коштів на погашення кредиту за придбання будинку, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак у сторін, крім права спільної сумісної власності на будинок, внаслідок укладення кредитного договору виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Праву на спільну сумісну власність на будинок кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 грудня 2018 року у справі № 276/1182/15 (провадження № 61-1777св17), від 28 серпня 2019 року у справі № 740/2074/16 (провадження № 61-28840св18), у яких залишив без змін рішення судів апеляційної інстанції про стягнення з другого з подружжя грошових коштів, сплачених за кредитним договором.

Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За вимогами ст.69 вказаного Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Доводи позивачки та її представника про можливість відступу суду від засади рівності часток подружжя через проживання з нею сина, ухилення відповідача від утримання дитини та пошкодження ним спільного їх майна, судом до уваги не приймається, оскільки з довідки державного виконавця Березнегуватського районного відділу ДВС від 29 липня 2019 року вбачається, що відповідач хоч і не в повному обсязі, однак сплачує аліменти на утримання дитини, листи начальника та дільничного офіцера Березнегуватського відділення поліції про наявність в діях відповідача 18 листопада 2018 року ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП (насильство в сім`ї), не свідчать про знищення чи пошкодження ним спільного майна подружжя, а сам по собі факт проживання дитини з позивачкою не збільшує її частки у спільному майні (а.с.49-50, 52-53).

Не приймаються також до уваги судом і доводи позивачки про погашення нею кредиту за відповідача після розірвання шлюбу, а значить і наявність права на більшу частку у спільній власності, оскільки даний факт не має правового значення для визначення часток майна подружжя, при цьому вказується, що вона не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання про повернення за рахунок відповідача половини сплачених нею після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18.

За такого, враховуючи, що житловий будинок по АДРЕСА_1 придбано відповідачем у період шлюбу з позивачкою за спільні з нею кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, передбачених чинним сімейним законодавством України, не вбачається, відповідач не заперечує проти поділу рухомого майна в порядку запропонованому позивачкою, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки за первісним позовом та задоволення позовних вимог відповідача за зустрічним позовом, а саме визнання за позивачкою, в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності на 1/2 частку придбаного житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, із залишенням у власності відповідача права власності на 1/2 його частку, передачу у власність відповідача морозильної камери, пилососу та кутового дивану, і залишення у власності позивачки пральної машини, бойлеру, холодильника та меблевої стінки.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки витрати на оплату судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам, за основним позовом, в розмірі 493,15 грн. (43000 грн. вартість задоволених вимог х 768,4 грн. : 67000 грн. вартість позовних вимог) та стягує з позивачки на користь відповідача витрати на оплату судового збору за зустрічним позовом, в розмірі 768,4 грн., в зв`язку з його задоволенням.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_3 1/2 частку вказаного житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами;

- передати у власність ОСОБА_3 морозильну камеру «Liberty», модель МF-300С, вартістю 5000,00 грн, пилосос «Gorenje» модель VC2303 RCY IV, вартістю 2000,00 грн. та кутовий диван, вартістю 5000,00 грн., залишивши у власності ОСОБА_1 пральну машину «Gorenje», модель W7523/S, вартістю 7000,00 грн., бойлер «Atlantic», модель VM080 D400-2-BC, вартістю 1000,00 грн., холодильник «Samsung», модель RT25SCSS, вартістю 4000,00 грн. та меблеву стінку, вартістю 1000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору, в розмірі 493,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору, в розмірі 768,4 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Березнегуватський районний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 . ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 13 листопада 2020 року.

Суддя С. А. Луста