Суддя Бугера О. В.
Справа № 644/2485/20
Провадження № 2-о/644/103/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого - судді Бугери О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ступницького К.В.,

заявника ОСОБА_1,

представника заявника Желанової О.Б.,

представника заінтересованої особи Рибалко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області в особі Індустріального районного відділу ДМС України у м.Харкові, -

ВСТАНОВИВ:

Заявником 02.04.2020 року подано до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просив суд встановити факт постійного проживання громадянина СРСР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження с.Замістя (рос.Замостье) Грайворонського району Білгородської області, Російської РФСР, на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування заяви посилався на те, що він народився в с.Замістя, провів там все дитинство та закінчив Грайворонську середню школу, в 1964 році вперше був документований паспортом громадянина СРСР, після повернення зі строкової служби у лавах збройних сил СРСР отримав паспорт повторно у віці 20 років, а у вересні 1979 року цей паспорт був змінений на паспорт громадянина СРСР нового зразка (зразка 1974 року) серії НОМЕР_1, який був ним втрачений, про що він повідомив правоохоронні органи. В 1970 році він переїхав до м.Харкова. В 1986 році кілька місяців проживав та був зареєстрований в гуртожитку, оскільки працював токарем на заводі ім.Малишева. В 1988 році почав спільно проживати однією родиною з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою АДРЕСА_1. З того часу це було його постійним місцем проживання, тривалий час він з міста не виїжджав, територію України взагалі не залишав, стосунки тривали по 2017 рік. В ході спілкування з органами Державної міграційної служби було встановленого його особу, але не встановлено належність до громадянства України. 30.08.2019 року він отримав довідку Генерального Консульства РФ у м.Харкові про неналежність його до громадянства Росії. Під час звернення до органів міграційної служби йому було роз'яснено порядок отримання громадянства, рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року. Враховуючи наведені обставини змушений звернутись до суду, оскільки наразі паспорт громадянина СРСР, яким він був документований, втрачений, протягом тривалого часу він проживає в м.Харкові, ніколи територію України не залишав, громадянства Росії не приймав, відсутність даних про реєстрацію позбавляє його можливості встановити належність до громадянства України. Саме судове рішення про встановлення факту проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року є підставою для встановлення належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України. Наразі він перебуває на обліку як бездомна особа у КП «Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб», що розташований на території Індустріального району м.Харкова.

Заявник в судовому засіданні доводи заяви підтримав, просив її задовольнити, суду пояснив, що він народився в с.Замістя (рос.Замостье) Грайворонського району Білгородської області, Російської РФСР, після служби в армії одружився, у нього народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який наразі проживає в м.Бєлгород, прожив декілька років та розлучився, колишня дружина залишилась проживати в Росії в м.Грайворон, стосунків вони не підтримують, після розлучення він поїхав до м.Харкова. Працював на заводі, жив в гуртожитку близько 3 років, після того почав проживати з ОСОБА_3, з нею він мешкав як одна родина 30 років в цивільному шлюбі, виховували її сина. Після звільнення з заводу, ще років 8 працював в СМУ 22 в м.Харкові, а потім після 1990 року працював без оформлення, займався будівництвом, мав паспорт громадянина СРСР, але втратив його, новий паспорт не оформлював. Біля 3 років як стосунки між ним та його цивільною дружиною припинились, він пішов з дому де фактично з нею проживав, але не зміг оформити документи, перебував на обліку як безпритульна особа. Паспорт громадянина України не оформлював, мешкає в Харкові при храмі, досяг пенсійного віку та не має засобів до існування, оскільки відсутні документи, старий паспорт він втратив, із заявою про його втрату звернувся до поліції, реєстрацію мав лише під час роботи заводі, коли жив у гуртожитку в 1986 році, тому і виникла необхідність звернутись до суду, підтвердити його факт проживання на території України з метою оформлення громадянства. Громадянство РФ він не приймав, заяв про його прийняття не подавав. Стверджував, що на 24.08.1991 року він постійно проживав в АДРЕСА_1. Представник заявника адвокат Желанова О.Б. доводи заяви підтримала, просила її задовольнити, посилалась на те, що заявник це особа, що опинилась в складних життєвих обставинах, тривалий час мешкає в м.Харкові, в період з 1988 року по 2017 року фактично перебував в стосунках з ОСОБА_3, проживав по АДРЕСА_1, мав паспорт громадянина СРСР ще зразка 1974 року, який за невідомих обставин втратив, не звертав увагу на необхідність приведення у відповідність документів, досяг пенсійного віку та не має можливості в позасудовий спосіб встановити факт належності до громадянства України, отримати паспорт, для подальшої реалізації своїх прав, як громадянина України. Представник заінтересованої особи Рибалко Ю.В., суду пояснила, що заявник дійсно звертався до органів міграційної служби, було встановлено його особу, але не було встановлено його належність до громадянства будь-якої держави, він не має реєстрації місця проживання на території України з 1986 року та станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року, паспортом громадянина України він документований не був. Відповідно до вимог Указу Президента України №215/01 у випадку відсутності штампу про реєстрацію місця проживання громадянина СРСР на території України за станом на 24.08.1991 року або за станом на 13.11.1991 року, за наявності обставин фактичного проживання особи на території України, необхідно звертатись до суду із заявою про встановлення даного факту. Тобто, у разі підтвердження в судовому порядку даного факту саме рішення суду, що набрало законної сили, буде підставою для встановлення належності до громадянства та видачі паспорту.

Суд, вислухавши доводи заявника, представника заявника, представника заінтересованої особи, покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши письмові документи, фотознімки, встановив наступне. Згідно з частинами першою та другою статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження в тому числі справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають значення, які розглядаються судом закріплений в частині першій статті 315 ЦПК України, даний перелік не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України). Тобто, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. В даному випадку заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, з метою встановлення належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України. Відповідно до копії свідоцтва про народження заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Замістя (рос.Замостье) Грайворонського району Курської області ( після 1954 року - Білгородська область), батьками заявника є ОСОБА_9, ОСОБА_10, актовий запис про народження №18 від 08.09.1948 року. (свідоцтво НОМЕР_2). За даними довідки форми А наданої КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що був документований паспортом НОМЕР_1 прибув 02.04.1986 року з Білгородської області та був зареєстрований постійно з 21.10.1986 року по 09.12.1986 року, по АДРЕСА_2, працював завод ім..Малишева. Дані про реєстрацію або фактичне проживання за адресою АДРЕСА_1, відсутні.

За даними відділу обліку та моніторингу інформації про місце реєстрації заявник ОСОБА_1 зареєстрованим на території Харкова та Харківської області не значиться. Відповідно до посвідчення про взяття на облік бездомної особи ОСОБА_1 дійсно перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб, як особа, що не має постійного місця проживання. ( копія посвідчення НОМЕР_3 від 16.09.2019 року).

Відповідно до довідки Холодногірського відділу ГУ НП в Харківській області за результатами звернення ОСОБА_1 ЄО№21642 від 20.09.2019 року було розглянуто заяву про розшук паспорту громадянина СРСР зразку 1974 року, пропажу якого виявлено в 2017 році, та встановити місце знаходження паспорту не стало можливим. З довідки Генерального консульства РФ в Харківській області від 30.08.2019 року за №370 вбачається, що ОСОБА_1, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Замістя Грайворонського району Курської області РРФСР, не набував громадянство Російської Федерації та відповідно до законодавства РФ про громадянство не є громадянином Російської Федерації. Заявник звертався із заявою про оформлення паспорта громадянина України замість втраченого ним паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року та як вбачається з відповіді Індустріального РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області від 16.01.2020 року за №6321-93/6321-20 було проведено процедуру встановлення його особи, за результатами якої встановлено його особу але не було встановлено належність до громадянства будь-якої держави. Надані роз'яснення щодо порядку встановлення громадянства та рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення відповідного факту. За клопотанням заявника та його представника в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8. Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є рідною сестрою заявника, їх батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_10, вони жили в с.Заістя Грайворонського району Білгородської області. З 16 років вона навчалась та працювала в м.Дніпропетровськ, а приблизно в 1979 році вона переїхала в м.Харків ближче до батьків, з 28.04.1980 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_11, змінила прізвище. З 1985 року вона проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_3. Знає, що коли відвідувала школу брат проходив службу в армії, потім одружився, була дитина, розлучились, дружина забрала дитину та поїхала, а він приблизно в період 1980-1984 років переїхав до Харкова. Спочатку він жив у неї та її чоловіка, познайомився із рідною сестрою чоловіка ОСОБА_3, а потім приблизно у 1988-1989 році почав з нею проживати у цивільному шлюбі. Жили вони по АДРЕСА_1, у ОСОБА_3 є ще син ОСОБА_7, вони його спільно виховували. Стосунки із братом та ОСОБА_3 підтримували постійно, зустрічались, спілкувались, брат брався за різну роботу, ще до 1990 року офіційно був влаштований, а потім без оформлення. Знає про проблеми брата із документами, казала неодноразово йому про це, але він чомусь лише в пенсійному віці про це почав думати. Стверджувала, що на 24.08.1991 року брат постійно проживав в м.Харкові, взагалі останні 30 років він жив з ОСОБА_3. Також суду зазначила, що вона є матір'ю свідка ОСОБА_6, дійсно донька хоча й була ще неповнолітньою, але може підтвердити обставини проживання рідного дядька в Харкові. Свідок ОСОБА_6, суду пояснила, що заявник її рідний дядько, знає його з народження, пам'ятає десь з 1989 року він почав жити в Харкові з тіткою ОСОБА_3. Не заперечувала, що на момент 24.08.1991 року їй було лише 11 років, але вона з дитинства пам'ятає, що її дядько та його родина мешкали в Залютіно м.Харкова, приїжджали до них у гості. Влітку 1991 року вона була у бабусі в селі, дядько там допомагав проводити будівельні роботи. Дуже чітко запам'ятала свій день народження 18.11.1991 року, оскільки вони були середньостатистичною родиною, коштів було не багато, але їй в той день подарували дуже багато одягу, було свято, приїжджав дядя, рідний брат мами, з його дружиною тіткою ОСОБА_3, яка є рідною сестрою батька. Весь цей час вони жили в Залютіно. Також зазначила, що 2-3 роки тому син тітки ОСОБА_3 - ОСОБА_7, привіз дядьку до них, він жив з ними деякий час, потім пішов. Знає, що документи дядько втратив вже давно, чому не відновлював не зрозуміло. Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона з вересня 1988 року була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1. Вона познайомилась із заявником на дні народження її племінниці, доньки рідного брата. Заявник рідний брат дружини її брата. Після цього, заявник неодноразово приїжджав із її братом до села, допомагав по будівництву, а в 1989 році вони почали проживати спільно. Жили по АДРЕСА_1. У неї є син ОСОБА_7, якому на момент початку їх проживання із заявником було 3 роки. В той час вона працювала на фабриці по змінам, не було можливості забирати дитину з садочка, саме заявник їй в цьому допомагав. Знає, що він працював на заводі Малишева, в 1990 роки було складно з роботою, він підробляв на будівництвах, сторожем, займався столяркою. Постійно спілкувались із рідними, з родиною брата, спільно святкували Новий рік, дні народження, наявні світлини зі свят. Під час проживання з заявником були випадки коли вони сварились, він на деякий час переїжджав до сестри, але потім знову сходились, за весь цей час він нікуди за межі Харківської області не їздив. З Харкова виїжджав виключно до села, до її батьків. Знає про проблеми з документами, неодноразово намагалась змусити заявника зробити собі документи, його паспорт громадянина СРСР тривалий час лежав вдома, потім зник. Підтвердила, що її син ОСОБА_7 проживав з нею та заявником починаючи з 3 річного віку. Стверджувала, що на момент 24.08.1991 року заявник постійно проживав в м.Харкові, а саме за адресою АДРЕСА_1. Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що заявник його відчим, він тривалий час жив з його мамою. Почав проживати в 1989 році, ще коли йому було 3 роки, він пам'ятає, як вперше відчим водив його до садочку, мати на той момент працювала на фабриці та не мала змоги постійно його забирати, тому із садочка забирав він, у нього є фотографії з садочку, які вони спільно із ним вирізали. Коли йшов до першого класу жили також на АДРЕСА_1. Пам'ятає, як з відчимом їздили у Харківську область до бабусі, там він займався будівництвом. Окрім цього, він їздив до Борової на роботу на будівництво, виїжджав на 1 та 2 місці, потім повертався. Мати з відчимом постійно підтримували стосунки, були випадки коли вони сварились, потім знову сходились та жили. Неодноразово казав, як матері, так і відчиму про те, що необхідно виготовити всі документи, знав, що заявник втратив старий паспорт. Наразі йому відомо про те, що заявник оформлює документи та оскільки не мав реєстрації є необхідним підтвердити факт його проживання на території України. Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що заявника знає дуже давно, вони земляки, народились в одному селі, разом проводили дитинство, гуляли коли були підлітками, в 1967 році вона переїхала до міста Харкова на навчання, одружилась, приїжджала до села, коли заявник йшов на службу до армії на проводи, після цього до 1990 року заявника не бачила. Заявник є хрещеним її сина. В 1991 році її син одружувався, в ті роки підготовка до весілля була тривалою, до неї влітку в липні 1991 року приїхала кума с Півночі, хрещена сина, та випадково зустріла заявника, повідомила їй про це, вона зраділа, бо намагалась розшукати його з метою запросити на весілля хрещеника, зустрілись. Приходили в липні 1991 року у гості до заявника та його родини, як з'ясувалось він мешкав також в Залютіно, навіть на сусідній вулиці. Були всією родиною у гостях у заявника, його дружини ОСОБА_3 та дитини, саме у липні 1991 року. Потім неодноразово зустрічались до весілля сина, яке відбулось в листопаді 1991 року, заявник та його дружина допомагали у підготовці, також всією родиною були присутні на святі. Після цього практично кожного тижня бачились, спілкувались, проводили дозвілля. Знає, що наразі заявник вже не живе з ОСОБА_3 близько 2-3 років, проживає при храмі. Стверджувала, що 24.08.1991 року заявник проживав в м.Харкові в Залютіно по АДРЕСА_1 з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_7. В ході розгляду справи свідок ОСОБА_3 оглядала фотознімки та підтвердила, що них зображена вона, її син ОСОБА_7, її племінниця, її брат та його дружина, сестра заявника, сам заявник. Фотознімки виготовлені під час прогулянки в парку Горького в м.Харкові в 1982 році, під час святкування Нового року в 1989 році, вдома на АДРЕСА_1 в 1990 та 2000 роках.

Статтею 4 Конституції України встановлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_12 суд також приймає до уваги, оскільки їх покази в сукупності підтверджуються показами їх матерів, оглянутими фотознімками з їх зображеннями разом із заявником. З урахуванням досліджених в ході розгляду справи письмових доказів, показань свідків, які в своїй сукупності не протирічать один одному, доказами беззаперечно підтверджено, що заявник постійно (безперервно) проживав на території України до 24 серпня 1991 року, а тому суд приходить до висновку, що факт постійного проживання заявника станом на 24.08.1991 року на території України, а саме в м.Харкові, підтверджений.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 76, 80, 81, 89, 90, 264-268, 293, 315, 317 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання громадянина СРСР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження с.Замістя (рос.Замостье) Грайворонського району, Білгородської області, Російської РФСР, на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Повний текст рішення виготовлений 18.05.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова.

Головуючий: суддя О.В. Бугера