Справа № 536/22/20
17 вересня 2020 року м. Кременчук
Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді - Колотієвського О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Коваль В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
Позовна заява обґрунтована зокрема тим, що 31.07.2010 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 . За час перебування; у шлюбі відповідач на підставі рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області № 536/2836/14-ц від 23.02.2015 року набув права власності на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 та сарай № 7 літ. «Б».
У зв`язку із наявністю спору про поділ майна ОСОБА_1 звернулася до суду із вимогами про поділ зазначеного вище майна та визнання права часткової власності на вищевказані квартиру та сарай.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким:
-визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право часткової власності власності по 1/2 частині за кожним відповідно на квартиру АДРЕСА_1 ;
-стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору.
Позивач в судове засідання не з`явилася. Суду надала заяву про слухання справи без її участі, проти заочного розгляду справи - не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про дату розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем реєстрації. Заяви про причини неявки відвідповідача не надходило, що за відсутності заперечень позивача є підставою для ухвалення заочного рішення (ст. 280 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленомуцим Кодексом, звернутися до суду за захистомсвоїхпорушених, невизнанихабооспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, якімаютьзначення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлени хцим Кодексом.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Так, судом встановлено, що 31.07.2010 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 191.
За час перебування у шлюбі відповідач на підставі рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області № 536/2836/14-ц від 23.02.2015 року набув права власності на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 та сарай № 7 літ. «Б».
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Також перелік майна що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка та не може бути спільною сумісною власністю подружжя містить стаття 57 СК України, а саме: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
З наявної в матеріалах справи копії рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23.02.2015 року № 536/2836/14-ц встановлено, що ОСОБА_2 з 2000 року добросовісно заволодів і продовжував відкрито, безперервно володіти квартирою АДРЕСА_1 та на приміщенням сараю №7, впродовж десяти років, тому набув право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю в розумінні ст. 344 ЦК України.
На підставі вищевикладеного суд вважає що спірна квартира та сарай є спільною сумісною власності, оскільки право власності у відповідача виникло під час шлюбу та вказане майно не підпадає під обмеження встановлені статтею 57 СК України.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та сарай № 7 літ. «Б». під час шлюбу з позивачем, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд дійшов висновку, що воно підлягає поділу у рівних частках.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.
Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Тому суд вважає за необхідне, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 882,85 грн.
Керуючись Керуючись ст.ст. 76, 82, 133, 141, 142, 258-259, 263-265, 273, 352 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71СК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі по 882 гривні 85 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення абоа пеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя О. О. Колотієвський