ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 653/3288/17 Головуючий в І інстанції Крапівіна О.П.
Номер провадження 22-ц/819/191/2020 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарШибінська А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 25 жовтня 2019 року у складі судді Крапівіної О.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04 жовтня 2012 року він продав відповідачу на підставі письмового договору автомобіль марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1995 року випуску та причіп, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1995 року випуску, за домовленістю в розстрочку до 01.09.2013 року за 18 500 доларів США. Після першого платежу відповідач почав ухилятися від виконання своїх зобов`язань і на вимогу про сплату боргу кожного разу просив про його відстрочення. Після пред`явлення до відповідача позову, останній, в черговий раз, пообіцяв повністю розрахуватися за автомобіль та причіп, в підтвердження чого написав розписку про повернення до 17.09.2017 року боргу в розмірі 2000 доларів США.

З дня укладання договору, а саме з жовтня 2012 року по червень 2013 рік відповідач сплатив йому 12500 доларів США. Борг залишився у сумі 6000 доларів США, що на даний час, згідно курсу НБУ становить 156000 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що невиконання ним обов`язку по сплаті боргу пов`язане із тим, що позивач також не виконав своє зобов`язання щодо переоформлення на нього довіреності на право користування та розпорядження автомобілем. Позивач мав від власника ОСОБА_3 довіреність, видану 01.10.2012 року на право розпорядження автомобілем зі строком її дії до 01.01.2013 року. Однак в цей період він не переоформив на нього автомобіль та причіп, що позбавило його можливості повноцінно користуватись транспортними засобами. Пізніше він самостійно звернувся до власника, сплатив певну суму та переоформив на себе придбаний у позивача транспорт. Просив у позові відмовити.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 25 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позов. Апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно визначено суть спірних правовідносин, застосовані норми матеріального права, які у даному спорі не підлягають застосуванню. Визначаючи договір недійсним, суд не обговорив питання застосування наслідків недійсності правочину.

Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що районний суд, не визначивши природу написаної відповідачем боргової розписки, безпідставно визнав її недопустимим доказом у справі.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач, укладаючи договір купівлі-продажу автомобіля, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, продаж автомобіля марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причепу, реєстраційний номер НОМЕР_2 здійснив не на користь власника майна ОСОБА_4 , а тому такий договір є нікчемним і не породжує будь-яких наслідків. Суд також вважав недопустимим доказом розписку відповідача про зобов`язання погашення боргу, зазначивши про те, що її написання обумовлено нікчемним договором.

До такого висновку районний суд прийшов на підставі наступних доказів у справі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що транспортні засоби - автомобіль марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на день укладення угоди між позивачем та відповідачем, належали ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке видано 04.04.2006 року Роздольнянським МРЕВ ДАЇ УМВС України в Одеській області.

01.10.2012 р. приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Родінковою Л.В. посвідчено довіреності серії ВРХ №880246 та ВРХ №880247 від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 на право розпорядження транспортними засобами - автомобілем марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1995 року випуску та причепом бортовим, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1995 року випуску строком до 01.01.2013 року.

З метою виконання наданих йому повноважень ОСОБА_1 мав право представляти інтереси ОСОБА_4 у будь-яких установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, а також в органах ДАІ, на станціях, підприємствах технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів з питань розпорядження (продажу, обміну, надання в оренду і позичку на суму, на умовах, на строк за їх розсудом) та експлуатації, ремонту, проходження технічного огляду, зняття з обліку та постановки на облік, страхування, а також отримувати кошти на користь власника (а.с.50-51).

04.10.2012 р. ОСОБА_1 розпорядився зазначеними вище транспортними засобами, уклавши з ОСОБА_2 письмовий договір, згідно якого автомобіль марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1995 року випуску та причіп бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1995 року випуску було передано у власність ОСОБА_2 За домовленістю сторін, ціна транспортних засобів склала 18500 доларів США. ОСОБА_2 повинен був сплачувати ОСОБА_1 кожного місяця, з 4 по 6 число, кошти по 1500 доларів США, з розстрочкою остаточного платежу до 01.09.2013 року. Також ОСОБА_1 зобов`язався оформити на ОСОБА_2 довіреність на право користування та розпорядження транспортними засобами (а.с.7).

Таким чином, із змісту вказаних документів вбачається, що позивач ОСОБА_1 , розпоряджаючись автомобілем, діяв у межах наданих йому повноважень. Також на підставі зазначеної довіреності він мав право отримувати належні довірителю, як власнику автомобіля, кошти.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що за довіреністю від 01.10.2012 року він одразу ж отримав від ОСОБА_1 грошові кошти за автомобіль та причіп, тобто фактично продав йому їх, а тому погодив із позивачем, що після розпорядження вказаними транспортними засобами ОСОБА_1 залишає собі отримані за них кошти.

Також свідок пояснив, що у 2015 році до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням видати довіреність безпосередньо на нього, як на останнього покупця автомобіля марки DAF та причепу бортового, оскільки ОСОБА_1 на той час вже не міг видати таку довіреність у зв`язку із закінченням строку дії його повноважень. При цьому грошові кошти ОСОБА_2 йому не сплачував. Отримавши згоду від ОСОБА_1 , він оформив довіреність на розпорядження зазначеними вище транспортними засобами на ОСОБА_2 .

Вказаний факт свідчить про схвалення ОСОБА_4 правочину, укладеного ОСОБА_1 04.10.2012 року, на підставі виданої йому довіреності.

За таких обставин є помилковим висновок суду першої інстанції про нікчемність договору від 04.10.2018 року, укладеного між сторонами у справі, оскільки встановлено, що ОСОБА_1 , як довірена особа, діяв у межах наданих йому довірителем повноважень.

Як встановлено судом, на підставі укладеного між сторонами у справі договору, ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 12500 доларів США (а.с.53). 17.09.2016 року сторони дійшли домовленості, що до 17.09.2017 року ОСОБА_2 повинен виплатити позивачу 2000 доларів США, у зв`язку з чим написав власноручно розписку зобов`язання про повернення боргу, чого він не заперечує.

Отже наявними у справі доказами підтверджується, що позивач розпорядився зазначеним вище автотранспортом, маючи при цьому довіреність на представництво інтересів від його власника.

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Зазначаючи про те, що договір від 04.10.2012 року був укладений не на підставі довіреності, а особисто від імені позивача ОСОБА_1 , як власника транспортних засобів, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що таке право було надано йому власником у довіреності від 01.10.2012 року. Таким чином в момент укладення договору з відповідачем він мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, а відсутність у договорі посилання на довіреність, як на підставу для розпорядження майном, не може свідчити про нікчемність договору, тим більш, що дії ОСОБА_1 , як довіреної особи, схвалені власником майна, про що свідчить видача їм у подальшому довіреності на ОСОБА_2 .

Отже судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, якими регламентовано загальні положення про правочин.

Разом із тим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову, оскільки, звертаючись з позовом до суду у вересні 2017 року, ОСОБА_1 , не маючи вже на той час повноважень від ОСОБА_4 , просив стягнути на користь останнього борг за автомобіль та причеп, реалізовані ним ОСОБА_2 у 2012 році.

Також не може бути задоволено позов і на підставі розписки про погашення боргу, яку суд першої інстанції безпідставно вважав недопустимим доказом, так як позивачем заявлено про стягнення суми боргу на підставі договору про відчуження автомобіля від 04.10.2012 року, а не на підставі новації боргу, про що зазначається в апеляційній скарзі. Таких вимог в суді першої інстанції позивач не пред`являв, тоді як відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах позовних вимог.

На думку колегії суддів, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення спору по суті, а тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення у справі іншого рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.274, 275 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 25 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 18 лютого 2020 року.

Суддя О.М. Полікарпова