Справа № 740/3431/20
Провадження № 2/740/1167/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі судді

головуючого судді Гагаріної Т.О.

секретаря судового засідання Полторацької В.М.,

за участі сторін:

представника позивачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася з позовом до Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради, в якому просили визнати за ними в рівних частках право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що в зазначену квартиру вони вселились на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 29.12.2003 згідно із рішенням виконавчого комітету від 25.12.2003 №816. З 14.01.2004 позивачі зареєстровані та постійно проживають в даній квартирі. Враховуючи, що відомості про квартиру у Реєстрі прав власності відсутні, квартира у фондах постійного та службового житла Міністерства оборони України не обліковується, виконком не може надати позивачам згоду на приватизацію житла. Позивачі заявляють про своє право набути право власності на квартиру за набувальною давністю, зазначаючи, що їх володіння спірною квартирою є добросовісним, відкритим та безперервним, що підтверджується реєстрацією у квартирі, укладенням договорів з установами про надання комунальних послуг та сплатою таких послуг, проведенням поточного та капітального ремонтів, відсутністю претензій від будь-яких осіб щодо даної квартири.

Відзив відповідачем не подавався.

В письмовому клопотанні від 15.09.2020 Ніжинська міська рада не заперечує проти визнання позовних вимог, просить суд розглядати справу за відсутності її представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 15.09.2020 відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжено судовий розгляд, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Можливість пред`явлення позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Із змісту частини 1 статті 344 ЦК України вбачається, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, повинно враховуватися, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК).

Виходячи зі змісту вищезазначених статей, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ст.81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Зазначені правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, і відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для суду.

Згідно ордеру на жиле приміщення №72, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 29.12.2003, житлове приміщення жилою площею 30,3 кв.м., яке складається з 2-х кімнат в квартирі службовій за адресою АДРЕСА_2 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Ніжинської міської ради від 25.12.2003 №816.

Відповідно до архівного витягу з рішення виконавчого комітету Ніжинської міської рад від 25.12.2003 №816, квартиру АДРЕСА_3 , із двох кімнат, жилою площею 30,3 кв.м. зареєстровано як службову за Ніжинським гарнізоном: клопотання Конотопської КЕЧ від 17.12.2002 №1882/, та видано службовий ордер на дану квартиру майору ОСОБА_2 , сім`я 4 особи.

15.04.2014 начальник Ніжинського гарнізону звернувся до виконавчого комітету Ніжинської міської ради із листом, в якому просив зняти статус «службова» з житлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 , в який проживала сім`я ОСОБА_3 .

У відповіді виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 15.05.2014 №02-16/6-510 (а.с.20), наданій начальнику Ніжинського гарнізону на його клопотання, було роз`яснено порядок виключення квартири АДРЕСА_1 , а також підтверджено, що дану квартиру було надано для проживання ОСОБА_2 із сім`єю три особи на підставі рішення виконавчого комітету №816 від 25.12.2003.

Посилання позивачів на те, що право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстровано, вони добросовісно і безперервно користуються житлом, ніхто не пред`являє їм претензій з приводу користування квартирою, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном. Наявність у володільця цього нерухомого майна (тобто у позивачів) певного юридичного титулу, зокрема ордеру на жиле приміщення №72 від 29.12.2003, виключає застосування набувальної давності.

Позов про визнання права власності за набувальною давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є власником цього майна.

Суд вважає, що позивачі не можуть вважатися володільцями, які добросовісно заволоділи спірним майном, оскільки вони знають хто є власником спірного майна - оскільки ордер, як єдину законну підставу для вселення до житлового приміщення, позивачам було видано виконавчим комітетом Ніжинської міської ради.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 354, 430 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів від дня його проголошення, через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

Повний текст рішення складений 16 листопада 2020 року

Головуючий суддя Т.О.Гагаріна