КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Кириленко Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2737/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивовано тим, що 30 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого вони мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що подружнє життя не склалось, та в подальшому рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано. Вказано, що до теперішнього часу між ним та ОСОБА_2 не має згоди щодо місця проживання дитини й на даний час в Святошинському районному суді міста Києва на розгляді перебуває позовна заява ОСОБА_2 про визначення способу участі її у вихованні дитини.

Проте, позивач зазначає, що не зважаючи на це ОСОБА_2 звернулась до Святошинської районної в місті Києва державної адміністрації із заявою про визначення способів її участі у вихованні дитини. Також вказано, що ОСОБА_1 направляв до Святошинської районної в місті Києва державної адміністрації заяви про те, що в судовому порядку вже розглядається позовна заява ОСОБА_2 про визначення способу участі її у вихованні дитини й державна адміністрацію не має вирішувати вказаного питання.

В подальшому, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація винесла розпорядження №386, яким було визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні дитини.

Позивач вважає, що вказане розпорядження є незаконним та прийнятим з грубим порушенням норм законодавства та без врахування його думки щодо участі ОСОБА_2 у вихованні їх спільної дитини.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що вказаним розпорядженням було завдано моральної шкоди, оскільки виник ризик спричинення шкоди його єдиній дитині, оскільки її перебування разом із ОСОБА_2 та її старшим сином негативно вплине на психіку ОСОБА_3 , у зв`язку із чим знову виникне необхідність у відвідуванні психолога ОСОБА_3 з метою позбутися страхів і стресу, який викликає в неї старший син ОСОБА_2 .

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 червня 2019 року №386 «Про визначення способів участі у вихованні дитини громадянки ОСОБА_2 » та стягнути з держави України за рахунок державного бюджету моральну шкоду у розмірі 60 000 грн.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити дію розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 червня 2019 року № 386 «Про визначення способів участі у вихованні дитини громадянки ОСОБА_2 » до набрання законної сили рішення Святошинського районного суду міста Києва у цій справі.

Подану заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 мотивував тим, що вказане розпорядження є незаконним та таким, що прийнято на користь та в інтересах лише ОСОБА_2 , адже при його винесенні не було враховано думку батька, не взято до уваги результати обстеження дитини психологом.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року та забезпечити позов ОСОБА_1 шляхом зупинення дії розпорядження голови Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 червня 2019 року №386 «Про визначення способів участі у вихованні дитини громадянки ОСОБА_2 » до набрання законної сили рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі ОСОБА_1 до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації та Держави України в особі Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження, стягнення моральної шкоди.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що вважає оскаржувану ухвалу такою, що повністю не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, постановлена з порушенням норм матеріального права та вимог процесуального права внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів, а тому підлягає скасуванню. Апелянт вказує, що суд під час її винесення неповно дослідив обставини справи, не взяв до уваги документи, що додані до позовної заяви, неоднозначно застосував норми матеріального та вимоги процесуального права.

Апелянт зазначає, що відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, проте заявник не погоджується з таким висновком суду та вказує, що суд не встановив обставин, що підлягали встановленню при вирішенні питання про забезпечення позову, в судовому рішенні не вказано які саме дії відповідач має вчинити для настання реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення, окрім того, не спростовано доводи заявника щодо вірогідного суттєвого порушення прав малолітньої дитини внаслідок невжиття заходів забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову мотивував своє рішення тим, що позивачем не було зазначено будь-яких доводів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а тому суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову відповідає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Як вбачається із матеріалів справи, 06 червня 2019 року Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація свої розпорядженням №386 розглянула звернення ОСОБА_2 щодо визначення способу участі у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.18).

Відповідно до вказаного розпорядження було визначено наступні способи участі матері, громадянки ОСОБА_2 , у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : І, ІІІ п`ятниці з 19 год. 30 хв. до неділі 19 год. 30 хв. Контроль за виконанням цього розпорядження покладено на заступника голови Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.

Окрім того, матеріали справи містять довідку психолога від 05 квітня 2019 року, яку видано ОСОБА_1 , котрий звернувся за консультаційною допомогою психолога у ТОВ «Центр Пріоритет» з запитом щодо наслідків насилля зі сторони старшого брата над ОСОБА_3 (а.с.19).

Відповідно висновку №72 від 08 квітня 2019 року психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено, що враховуючи вік дитини, ОСОБА_4 не розуміє ситуації в якій перебуває на даний час, він сумує за матір`ю та потребує підтримки і розуміння з боку обох батьків. Враховуючи емоційну прив`язаність ОСОБА_5 як до батька, так і до матері, тривалий конфлікт між батьками та їх різну позицію у вихованні та розвитку було рекомендовано батькам : ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , враховуючи бажання, інтереси та вікові потреби дитини, налагодити конструктивну комунікацію між собою за допомогою сімейної медіації з метою досягнення домовленостей щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 та встановлення стабільного графіку зустрічей з тим із батьків, з ким дитина не проживатиме (а.с.20-22).

Зі змісту заяви про забезпечення позову слідкує, що в судовому порядку наразі вирішується питання порядку участі ОСОБА_2 у вихованні дитини - ОСОБА_3 й окремо оскаржується розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №386 від 06 червня 2019 року. Проте, апелянтом не було зазначено доводів, які б свідчили про неможливість невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі задоволення його позову щодо визнання протиправним та скасування розпорядження Святошинської в місті Києві державної адміністрації.

Окрім того, відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Матеріалами справи також не було підтверджено, що спілкування матері ОСОБА_2 з ОСОБА_3 має які-небудь негативні наслідки для малолітньої дитини.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, заявлені заходи забезпечення позову не в повній мірі відповідають обставинам справи та не спрямовані на забезпечення якнайкращих інтересів малолітньої дитини, оскільки остання має право на спілкування зі своє матір`ю та на належне виховання зі сторони обох батьків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови викладено 19 лютого 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв