ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Чернівці

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

учасники справи

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2020 року, головуючий у першій інстанції Гураль Л.Л.

встановила:

ОСОБА_3 у січні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.

Зазначала, що 13 грудня 2018 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0035 площею 0,5732 га, що розташована: Чернівецька область, Хотинський район, Перебиковецька сільська рада, з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 грудня 2018 року за номером 29436933.

Такі ж відомості містяться в Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку.

Земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі державного акту ЧВ №023253, виданого Хотинською районною державною адміністрацією 01 жовтня 2003 року на підставі розпорядження №225-р Хотинської райдержадміністрації від 02 червня 2003 року та зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №117.

У січні 2020 року з позовної заяви ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку стало відомо, що 04 травня 2006 року між ОСОБА_6 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої Перебиковецькою сільською радою 22 березня 2006 року за №70, діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельних ділянок, в тому числі земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0035, площею 0,57 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Перебиковецької сільської ради, який посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. за №956.

Посилалася на те, що на час вчинення правочинів діяв мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі.

ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу в своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки земельна ділянка стала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому такий правочин є укладений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Просила визнати довіреність на представлення інтересів ОСОБА_6 , посвідчену Перебиковецькою сільською радою 22 березня 2006 року за номером 70, договір між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,57 га цільовим призначенням для особистого селянського господарства кадастровий номер :01:002:0035, що розташована в адміністративних межах Перебиковської сільської ради, посвідчений приватним нотарісом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року за реєстраційним номером 956 недійсними.

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2020 року залучено до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_5 .

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2020 року позов задоволено, постановлено визнати довіреність, посвідчену секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко О.М. 22 березня 2006 року, зареєстровану в реєстрі за номером 70, видану ОСОБА_6 на уповноваження ОСОБА_5 продати земельну ділянку недійсною.

Визнати договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 956, в частині купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0035, площею 0,57 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, укладеного між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про відсутність підстав для визнання довіреності ОСОБА_6 , посвідченої секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко О.М. 22 березня 2006 року, зареєстрованої в реєстрі за номером 70, недійсною, не порушення права ОСОБА_3 вчиненням наведеного правочину.

Посилається на помилкове застосування норм матеріального права, положення ч.3 ст.238 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 діяла як представник ОСОБА_6 та в інтересах останньої, не здійснювала представництво інших осіб.

Крім того спадкодавцем ОСОБА_6 не оспорено договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 956, в частині купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0035, площею 0,57 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, укладеного між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 .

Також вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення пункту 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, не поширення дії мораторію на відчуження спірної земельної ділянки.

Водночас судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, розпорядження Хотинської районної державної адміністрації від 21 лютого 2006 року про згоду на зміну ОСОБА_6 цільового призначення спірної земельної ділянки з земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на землі для ведення особистого селянського господарства, отримання ОСОБА_6 державного акту серія ЯБ №753811 від 13 березня 2006 року на право власності на земельну ділянку кадастровим номером :01:002:0035, площею 0,57 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, припинення права ОСОБА_8 на спірну земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не порушення права ОСОБА_3 на право спадкування внаслідок смерті ОСОБА_6 на земельну ділянку кадастровим номером :01:002:0035, площею 0,57 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в адміністративних межах Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №023253 від 1 жовтня 2003 року.

У відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.237, ч.1, 3 ст.238 ч.1 ст.239 ЦК України, ч.1 ст.19, ч.2 ст.22 Земельного кодексу України, п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України та дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання довіреності, виданої ОСОБА_6 , яку посвідчено секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко О.М. 22 березня 2006 року, зареєстровану в реєстрі за номером 70, договору між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 956, в частині купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0035, площею 0,57 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, недійсним.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про вчинення правочинів із порушення встановленого законом порядку, дію мораторію на відчуження земельної ділянки.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що зміна цільового призначення земельної ділянки не відбулась незважаючи на зміну функціонального використання, оскільки земельна ділянка залишилась землею сільськогосподарського призначення.

Разом з тим суд першої інстанції вважав, що договір між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 956 укладений за час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , отже в своїх інтересах, оскільки майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає в частині.

Згідно із вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно з п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_3 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання довіреності, виданої ОСОБА_6 , яку посвідчено секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко О.М. 22 березня 2006 року, зареєстровану в реєстрі за номером 70, договору між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 956, недійсними.

Обставинами, якими ОСОБА_3 обгрунтовувало позовні вимоги, зазначала мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, вчинення представником ОСОБА_5 правочину з подружжям ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах сім`ї, внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною.

Правовою підставою позову ОСОБА_3 зазначала положення п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, частину третю статті 238 ЦК України.

Встановлено, що ОСОБА_9 на підставі розпорядження №225-р Хотинської районної державної адміністрації від 02.06.2003 набула право власності на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер :01:002:0035, що розташована на території Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №023253.

Даний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №117 (а.с.35).

Відповідно до довідки Перебиковецької сільської ради №70 від 18.01.2018 покійна ОСОБА_6 та ОСОБА_9 одна й та сама особа (а.с.25).

Земельна ділянка площею 0,57 га була безоплатно передана у власність ОСОБА_9 згідно сертифікату ЧВ №0027914 та рішення сесії Перебиковецької сільської ради від 19.12.2002. Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського призначення (а.с.27).

Розпорядженням Хотинської районної державної адміністрації №73-р від 21.02.2006 надано згоду ОСОБА_10 на зміну цільового призначення земельних ділянок (0,57 га державний акт ЧВ №023253) з товарного сільського господарського виробництва для ведення особистого селянського господарства (а.с.33 зворот).

ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №753811 від 13.03.2006, площею 0,57 га (к/н :01:002:0035) з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.40).

Довіреністю від 22.03.2006, посвідченою Перебиковецькою сільською радою Хотинського району Чернівецької області та зареєстровано за №70, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_5 продати належну ОСОБА_6 на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,57 га, розташовану в межах Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області за ціною та на умовах на її розсуд (а.с.102).

04.05.2006 між ОСОБА_6 , від імені якої, на підставі довіреності, посвідченої Перебиковецької сільською радою 22.03.2006 за №70, діє ОСОБА_5 (Продавець), та ОСОБА_4 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким (п.1.3.Договору) ОСОБА_6 передала, а Покупець прийняв у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :01:002:0035), що розташована в адмінмежах Пееребиковецької сільської ради, площею 0,57 га (а.с.20-23, 96-97).

10 квітня 1982 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 був укладений шлюб, який на підставі рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2013 року був розірваний (а.с.103-105).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №444416 від 08.02.2007 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.05.2006 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,57 га, (кадастровий номер :01:002:0035), що розташована в адмінмежах Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Даний акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю (а.с.41).

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 29.11.2018 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер :01:002:0035, площею 0,5732 належить на праві власності ОСОБА_9 на підставі державного акту від 13.03.2006 ЯБ 753816, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського виробництва (а.с.44).

ОСОБА_3 на підставі заповіту, посвідченого Перебиковецькою сільською радою Хотинського району від 14.07.2004, успадкувала після смерті ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,5732 га (кадастровий номер :01:002:0035), що розташована на території Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій ОСОБА_6 (до розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_12 ) на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №023253 від 01.10.2003, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.12.2018 (а.с.26 зворот).

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку ОСОБА_3 є власником земельної ділянки (кадастровий номер :01:002:0035), площею 0,5732 га, що розташована на території Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 42).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності Українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Такий висновок щодо застосування статті 228 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України).

Відповідно до положень пункту 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї),

крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних

потреб.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

З огляду на наведене, довіреність, видана ОСОБА_6 , яку посвідчено секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко О.М. 22 березня 2006 року, зареєстровану в реєстрі за номером 70, договір між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченийиватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за номером 956, який укладений сторонами під час дії заборони на відчуження товарного сільськогосподарського виробництва, порушує публічний порядок держави та є недійсними в силу закону (нікчемним).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла правового висновку, відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 94, 95).

На підставі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У цій справі ОСОБА_3 заявила вимоги про визнання недійсним довіреності, виданої ОСОБА_6 , яку посвідчено секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко О.М. 22 березня 2006 року, зареєстровану в реєстрі за номером 70, договору між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 956 з підстав дії заборони на відчуження товарного сільськогосподарського виробництва.

Водночас вимоги про встановлення нікчемності оскаржуваних договорів ОСОБА_3 не пред`явила.

Захист права шляхом визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, не матиме реальне відновлення порушених прав ОСОБА_3 .

З огляду на викладене ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом про визнання правочинів недійсними з підстав дії заборони на відчуження товарного сільськогосподарського виробництва, просила застосувати неналежний спосіб захисту.

У такому разі вимога ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними з підстав дії заборони на відчуження товарного сільськогосподарського виробництва задоволенню не підлягає.

Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже з урахуванням вищевказаних вимог закону суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договору між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 956 недійсним, оскільки правочин був укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час шлюбу, а тому ОСОБА_5 укладено цей правочин в своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки майно, придбане ОСОБА_4 , відповідно до статті 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 , на які є посилання в апеляційній скарзі, що оспорювані правочини не порушують прав ОСОБА_3 , так як на момент смерті спадкодавця ОСОБА_6 спірна земельна ділянка вже не належала спадкодавцю, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є спадкоємицею ОСОБА_6 за заповітом, отже укладений спадкодавцем договір, на підставі якого земельна ділянка вибула з його володіння, і який не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує права ОСОБА_3 як спадкоємиці.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_4 про непоширення на спірні правовідносини заборон, встановлених пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №023253, виданий ОСОБА_9 на підставі розпорядження №225-р Хотинської районної державної адміністрації від 02 червня 2003 року на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер :01:002:0035, що розташована на території Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не скасований.

Відповідно до п.12 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №502, чинного на час виникнення спірних правовідносин, рішення сільської, селищної, міської ради або відповідного органу виконавчої влади про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням.

Законом не передбачено, що виданий ОСОБА_6 державний акт серія ЯБ №753811 від 13 березня 2006 року на право власності на земельну ділянку площею 0,57 га (кадастровий номер :01:002:0035) з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства скасовує Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №023253, виданий ОСОБА_9 на підставі розпорядження №225-р Хотинської районної державної адміністрації від 02 червня 2003 року на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер :01:002:0035, що розташована на території Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У даній справі ОСОБА_4 . Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №023253, виданий ОСОБА_9 на підставі розпорядження №225-р Хотинської районної державної адміністрації від 02 червня 2003 року на земельну ділянку площею 0,57 га, кадастровий номер :01:002:0035, що розташована на території Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не оспорений.

За таких обставин судом першої інстанції ухвалено правильне по суті судове рішення в частині визнання договору між ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. 4 травня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 956 недійсним з підстав порушення вимог ч.3 ст.238 ЦК України, тому підстав для скасування судового рішення в цій частині немає.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2020 року підлягає скасуванню в частині визнання довіреності, посвідченої секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко Ольгою Михайлівною 22 березня 2006 року, зареєстрованої в реєстрі за номером 70, недійсною з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2020 року в частині визнання довіреності, посвідченої секретарем виконавчого комітету Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області Радашко Ольгою Михайлівною 22 березня 2006 року, зареєстрованої в реєстрі за номером 70, виданої ОСОБА_13 на уповноваження ОСОБА_5 продати земельну ділянку недійсною скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання довіреності недійсною відмовити.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 4 січня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак