Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1624/20 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 16 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/1624/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : Житомирська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на праві приватної власності належать квартира АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, площею 500 кв.м., яка розташована за вказаною адресою.

У серпні 2013 року йому стало відомо про те, що власником цієї земельної ділянки є відповідач, який придбав її на публічних торгах. З метою захисту свого права власності на це нерухоме майно він звернувся до суду з позовом про визнання недійсними результатів прилюдних торгів.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 січня 2015 року, яке було залишене без змін судом апеляційної інстанції, його позов задоволено.

У січні 2020 року він звернувся до державного реєстратора з метою виконання судового рішення, однак йому повідомили про те, що належна йому земельна ділянка була поділена на дві земельні ділянки, площі яких становлять 0,035 га та 0,015 га, та кожній з них присвоєно окремі кадастрові номери: :10:031:0023 та :10:031:0024.

Також пояснює, що за вказаною адресою відповідачем зведено господарську будівлю, загальною площею 111,3 кв.м.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст.ст.387 та 388 ЦК України, просив витребувати з володіння відповідача вказані земельні ділянки та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на господарську будівлю, загальною площею 111, 3 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2 , а також запис в Державному реєстрі щодо права власності відповідача на це майно.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Зокрема, зазначає, що при вирішенні спору суд не застосував постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, відповідно до якої власник може витребувати з чужого незаконного володіння земельні ділянки, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Вважає, що посилання суду першої інстанції на неможливість витребування земельних ділянок внаслідок обмеження, встановленого ч.2 ст.388 ЦК України, є помилковим, оскільки протокол проведення прилюдних торгів, на підставі якого відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно, а також свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку, визнані недійсними в судовому порядку. Вказані обставини свідчать про те, що майно вибуло з володіння поза його волею, що, в свою чергу, є підставою для застосування правил ч.1 ст.388 ЦК України.

Звертає увагу на те, що при вирішенні спору суд повинен був врахувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, та виходити з того, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі. При цьому, адвокат Мартинюк Д.В. пояснив, що в даному випадку суд, врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року ( справа №917/1739/17), повинен був самостійно застосувати ст.1212 ЦК України й задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши поснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори 19 травня 2003 року, позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, площею 500 кв.м., яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та розташована за вказаною адресою.

Зазначена земельна ділянка 8 травня 2013 року була реалізована на прилюдних торгах, переможцем яких визнано ОСОБА_2 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 січня 2015 року визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 8 травня 2013 року, а саме: визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів №14/040/13/А-1, визнано недійсним акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів від 27 травня 2013 року, визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на земельну ділянку, площею 0,0500 га, кадастровий номер :10:031:0002, яка розташована в АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_2 .

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 9 квітня 2015 року вказане рішення залишене без змін.

Матеріали справи також свідчать, що реалізована на прилюдних торгах земельна ділянка в подальшому була розділена на дві окремі земельні ділянки: площею 0,035 га ( кадастровий номер :10:031:0023) та площею 0,015 га ( кадастровий номер :10:031:0024).

Право власності на ці земельні ділянки було зареєстроване за відповідачем.

Окрім того, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на господарську будівлю, площею 111,3 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив витребувати вказані земельні ділянки на підставі ст.ст.387 та 388 ЦК України.

Так, відповідно до положень ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п.3 ч. 1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 2 статті 388 ЦК України також передбачено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Як встановлено судом, належна позивачеві земельна ділянка була реалізована в порядку, передбаченому для примусового виконання судових рішень.

Таким чином, враховуючи приписи ч.2 ст.388 ЦК України, зазначене нерухоме майно не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Вказана норма покликана захищати права добросовісного набувача, який придбав майно, реалізоване на прилюдних торгах у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі ч.2 ст.388 ЦК України майно не можна витребовувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.

У даній справі Велика Палата Верховного Суду скасувала рішення судів попередніх інстанції, які відмовили у задоволенні позовних вимог та ухвалила нове рішення, яким витребувала земельні ділянки, оскільки вони були реалізовані не в порядку виконання судових рішень.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування судом положень ч.2 ст.388 ЦК України, є безпідставним.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач також вказав на ту обставину, що суд першої інстанції не застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, й не врахував, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Заслуговує на увагу та обставина, що предметом позову у справі №917/1739/17, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, було стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те підстав земельною ділянкою комунальної власності. При вирішенні спору ОСОБА_3 виходила з того, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ( суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї.

Отже, застосування принципу суд знає закони у даній справі зумовлене, насамперед, необхідністю захисту права комунальної власності на земельну ділянку внаслідок її використання без законних підстав.

В свою чергу, у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся з метою захисту свого права власності на земельну ділянку, яка була реалізована в порядку виконання судового рішення. Підставою позову зазначено ст.ст.387 та 388 ЦК України. Позивач, отримуючи професійну правничу допомогу, не був позбавлений можливості з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства подати заяву про зміну підстав позову. Оскільки така заява не була подана, суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглянув справу в межах і на підставі вимог, зазначених у позовній заяві.

Таким чином, посилання на ту обставину, що суд самостійно повинен був застосувати норми ст.1212 ЦК України, є безпідставним.

Оскільки відсутні підстави для витребування вказаних земельних ділянок згідно зі ст.388 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідча на господарську будівлю, а також про скасування відповідного запису у Державному реєстрі речових прав.

Враховуючи вищезазначене, відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368,374,375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 липня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: