Справа № 466/5373/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретарів с/з Семків Х.І., Лань М.О., Лелик О.М.,

справа № 466/5373/17

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТзОВ «Джерело» про стягнення коштів, -

за участю представника позивача адвоката Жаровського К.К.,

представника відповідача ОСОБА_3 , адвоката Прудиуса О.О.,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив позовні вимоги та просить стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТзОВ «Джерело» 848938,00 грн., як суму викупу земельної ділянки пл. 0,712га в АДРЕСА_1 забудованої житловим будинком та стягнути витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на землю йому належить земельна ділянка пл. 0,712 га. в с.м. АДРЕСА_1 . 13.11.2010 р. між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір користування земельною ділянкою для забудови /суперфіцій/, дія якого припинилася за спливом строку його дії. На земельній ділянці збудовано багатоповерховий житловий будинок, квартири в якому передано у власність інвесторів. За договором в рахунок плати за користування земельною ділянкою відповідачі зобов`язались передати йому у власність двохкімнатну квартиру та виплатити 36 000 доларів США за користування ділянкою. Термін дії договору сплив 13.11.2011 року через рік. Добровільно домовитись з відповідачами про припинення користування земельною ділянкою не вдається. Оскільки вартість збудованого житлового будинку перевищує вартість земельної ділянки його знесення є недоцільним та повернення ділянки у попередньому стані є не можливим, тому вважає, що відповідачі повинні викупити в нього земельну ділянку, за вартістю, яка складає 848938,00 грн.

Представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Прудиус О.О., який діє на підставі ордеру серії ЛВ №118021 від 26.10.2018 року подано письмовий відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначає, що 13.11.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір суперфіцію земельної ділянки у АДРЕСА_1 для будівництва та експлуатації господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки. Зазначає, що земельна ділянка, 16/25 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 передані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору суперфіцію від 13.11.2010 року.

На підставі вказаного договору, згідно із декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 06.12.2012 року №ЛВ4 на земельні ділянці в грудні 2012 року побудовано та введено в експлуатацію багатоквартирний житловий будинок. Замовниками вказаного будівництва, окрім ОСОБА_3 , також були ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ТОВ «Джерело».

Зазначає, що за договором суперфіцію від 13.11.2010 року передбачено плату за забудову земельної ділянки та знесення 16/25 частини будинку у АДРЕСА_1 , за яким в рахунок оплати за користування земельною ділянкою відповідачі зобов`язались передати позивачу у власність двокімнатну квартиру та виплатити 36000 доларів США за користування земельною ділянкою. Після завершення будівництва житлового будинку на його ділянці позивачу передано у власність 2-х кімнатну квартиру, однак обумовлену договором суму грошових коштів в розмірі 36000 доларів США стягнуто рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2015 року. Також зазначає, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.04.2017 позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто Солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 кошти в сумі 71000 доларів США, що еквівалентно 1789200грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд виходив з того, що ОСОБА_3 земельну ділянку та 16/25 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 отримав під забудову на підставі договору суперфіцію від 13.11.2010 року, яким передбачено плату за забудову земельної ділянки та знесення 16/25 частини будинку АДРЕСА_1 , рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.01.2015 року в користь ОСОБА_1 на виконання умов договору суперфіцію стягнуто кошти в сумі 36000 доларів США.

Крім цього, представник відповідача ОСОБА_3 зазначає, що твер- дження представника позивача про те, що кошти в сумі 1789200 гривень, що в екві- валенті становить 71000 доларів США, які були отримані позивачем ОСОБА_1 від ОСОБА_3 за викуп земельної ділянки пл.0,712 га в АДРЕСА_1 , забудованої житловим будинком, нібито були ОСОБА_1 повернуті ОСОБА_6 в процесі виконавчого справдження за рішенням суду - не відповідає дійсності та спростовується документами, копії яких містяться в матеріалах справи, а саме: заява від 01.08.2018р. стягувача ОСОБА_3 до Шевченківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській обл. у виконавчому провадженні за виконавчим листом №465/5134/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 71000 доларів США в користь ОСОБА_7 , де ОСОБА_8 просить повернути виконавчий лист без виконання, що стало підставою для закінчення виконавчого провадження; відповідь начальника Шевченківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській обл. на адвокатський запит, де вказано, що на підставі заяви стягувача ОСОБА_9 від 01.08.2018р. про закінчення виконавчого провадження ВП №54638389 за виконавчим листом №465/5134/15-ц 20.08.2018р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, стягнення коштів за вищевказаним виконавчим провадженням державним виконавцем не проводилось.

Зазначає, що вказані вище документи свідчать про наявність таких фактів: Декларацію про готовність об`єкта - багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_2 до експлуатації було зареєстровано Інспекцією ДАБК у Львівській області 06.12.2012 року, а не у 2014 році; кошти в сумі 1789200 гривень, що в еквіваленті становить 71000 доларів США, які були отримані позивачем ОСОБА_1 від ОСОБА_3 за викуп земельної ділянки пл.0,712 га в АДРЕСА_1 , забудованої житловим будинком, не були повернуті ОСОБА_1 ОСОБА_6 і не стягнуті у виконавчому провадженні за виконавчим листом №465/5134/15-ц.

Оскільки, всі умови договору виконані вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог немає, а тому просить відмовити у задоволенні позову /том. 1 арк. 208-209/.

Також, 13.08.2019 адвокат Продиус О.О. подав заяву про застосування строку позовної давності при вирішенні позову. Заяву мотивує тим, що позовні вимоги пред`явлені за період 2012 року, який виходить за межі строку позовної давності. Оскільки, декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 06.12.2012 була зареєстрована та будинок здано в експлуатацію забудовниками, в результаті чого позивач отримав від відповідачів двохкімнатну квартиру у новозбудованому будинку, отже позивачу було відомо про обставини, які він вказує у позовній заяві та саме у грудні 2012 року починається обчислення позовної давності відповідно до ст.261 ЦК України та закінчився такий строк 06.12.2015 року /том 1 арк.спр.223-224/.

13.08.2019 адвокат Продиус О.О. подав письмовий відзив на уточнену позовну заяву в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог /том 1 арк.спр. 225-228/.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТзОВ «Джерело» не скористалися правом подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 09.07.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 про стягнення коштів. Вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 18.09.2019 залучено ОСОБА_4 та ТзОВ «Джерело» у якості співвідповідачів до участі у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 про стягнення коштів.

Ухвалою від 04.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 11.12.2019 витребувано у КП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» інвентаризаційну справу на об`єкти, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ; з інспекції ДАБК у Львівській області належним чином завірену копію Декларації про готовність до ек- сплуатації багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 ; з Брюховицької селищної ради інформацію щодо балансоутримувача багато- квартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 та за ким зареєстровано право власності на даний будинок; з Шевченківського відділу виконавчої служби міста Львів матеріали виконавчого провадження № 54638389 за виконавчим листом №465/5134/15ц.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Жаровський К.К., який діє на підставі договору №74/19 від 29.07.2019 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Продиус О.О. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив, просив застосувати строки позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТзОВ «Джерело» в судове засідання повторнно не прибули, причин неприбуття суду не повідомили, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду справи, заяв про відкладення судового засідання на адресу суду не надходили, письмового відзиву на позовну заяву ними подано не було.

Заслухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із такого.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Суд встановив та стверджується матеріалами справи і визнається сторонами спору, що 13 листопада 2010 року між позивачем ОСОБА_1 (з однієї сторони) та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (з другої сторони) було укладено Договір суперфіцію, згідно якого позивач надав, а відповідачі прийняли в строкове платне користування спірну земельну ділянку для будівництва та експлуатації на ній будинку і господарських споруд: у відповідності до п.3.1 даного Договору - строком на 1 рік з моменту його підписання.

За змістом п.3.3 Договору, відповідачі продовжують користуватися земельною ділянкою, яка є предметом цього договору, і після закінчення терміну дії Договору і Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо ОСОБА_1 за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору не повідомить письмово відповідачів про закінчення договірних відносин.

А за змістом пункту 4.1 Договору, в рахунок оплати за користування земельною ділянкою відповідачі взяли на себе зобов`язання передати позивачу житлову квартиру та окремо здійснити доплату в розмірі 285000 грн., що еквівалентно 36000 доларів США / том 1 арк.спр. 2-5/.

11.10.2011 року позивач попередив відповідача ОСОБА_3 про закінчення між ними через місяць договірних відносин відповідно до п.3.3 Договору суперфіцію /том 1 арк.спр. 8/: даний факт сторонами не оспорюється та визнається. Належних та допустимих даних про направлення такого письмового попередження суперфіціарію ОСОБА_2 позивач не представив і суд таких доказів не здобув.

Учасниками так само не оспорюється та визнається той факт, що на спірній земельній ділянці було забудовниками збудовано багатоквартирний житловий будинок, замовниками будівництва якого були саме відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 23.09.2010 року № 255 «Про дозвіл на проектування та будівництво багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 » затверджено містобудівельні умови та обмеження забудови земельної ділянки та дозволено гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проектування та будівництво багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 .інвент. спр. 50).

Рішенням від 28.12.2010 № 117 внесено зміни у рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 23.09.2010 року № 255 доповнивши мотивувальну, резолютивну частину та п.1 після слів «по АДРЕСА_2 .

Дозвіл на будівництво комплексної забудови багатоквартирним житловим будинком оформити на забудівельників гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (арк.інвент. спр.49).

На підставі рішення від 07.12.2012 № 628 багатоквартирному житловому будинку, який будується по АДРЕСА_1 згідно рішення виконкому Брюховицької селищної ради № 255 від 23.09.2010 та № 117 від 28.12.2010 надано поштову адресу: АДРЕСА_3 (арк.інвент. спр.69).

Згідно Декларації про початок виконання будівельних робіт від 25.10.2011, зареєстрованої в Інспекції ДАБК у Львівській області 25.10.2011 року № ЛВ багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 (код 1110.1. категорія складності ІІІ), замовниками виступають: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (арк.інвент. спр.51-56).

Відповідно до статті 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

У відповідності з пунктом 9.1 Договору суперфіцію від 13.11.2010,право власності на зведені суперфіціарієм відповідно до цього договору об`єкти нерухомості на земельній ділянці належать суперфіціарію. Суперфіціарій має право володіти, користуватися і розпоряджатися зведеними ним будівлями та спорудами. Відповідно до преамбули Договору Суперфіціаріями є: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які і є належними відповідачами у справі за вимогою про викуп земельної ділянки.

Згідно з частиною другою статті 417 ЦК України якщо знесення будівлі (споруди), що розміщена на земельній ділянці, заборонено законом (житлові будинки, пам`ятки культурної спадщини тощо) або є недоцільним у зв`язку з явним перевищенням вартості будівлі (споруди) порівняно з вартістю земельної ділянки, суд може з урахуванням підстав припинення права користування земельною ділянкою постановити рішення про викуп власником будівлі (споруди) земельної ділянки, на якій вона розміщена, або про викуп власником земельної ділянки будівлі (споруди), або визначити умови користування земельною ділянкою власником будівлі (споруди) на новий строк.

Умовами договору суперфіцію, зокрема пунктом 4.2, передбачено, що передача частини об`єкта нерухомості, зазначеного у пункті 4.1 цього договору, здійснюється в десятиденний термін після здачі об`єкта нерухомості в експлуатацію.

Пунктом 6.3 договору суперфіцію визначено, що після припинення дії цього договору суперфіціарій зберігає право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови.

Пунктом 8.4.5 договору встановлено, що суперфіціарій зобов`язаний завершити будівництво та здати об`єкти нерухомості в експлуатацію в термін, визначений у пункті 3.1 цього договору.

Впродовж десяти днів з моменту здачі об`єктів нерухомості в експлуатацію суперфіціарій зобов`язаний надати суперфіціарові усі документи для реєстрації права власності на квартири, які визначені в розділі 4 цього договору (розділ 4 «Плата за користування»).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що договір діє строком на один рік з моменту його підписання.

Таким чином, зі змісту положень договору суперфіцію вбачається, що за закінченням строку дії цього договору об`єкти нерухомості, побудовані на спірній земельній ділянці, повинні бути здані в експлуатацію та зареєстровані в установленому законодавством порядку, що, у свою чергу, передбачає отримання їхнім власником відповідної технічної документації на підтвердження права власності.

Позивачем не заперечувався факт передачі йому квартири у рахунок часткової оплати за користування відповідачами його земельною ділянкою.

Водночас така передача квартири була можливою за умови здачі в експлуатацію всього будинку, в якому вона знаходиться, та оформлення відповідних документів, які б містили відомості про особу власника будівлі.

Суд дослідив витребовувані ухвалою суду від 11.12.2019 року докази згідно яких вбачається наступне.

З дослідженої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на буд.23-а (кол.23) що на АДРЕСА_1 вбачається, що згідно з Декларацією про готовність обєкта до експлуатації від 06.12.2012, зареєстрованої в Інспекції ДАБК у Львівській області 06.12.2012 року № ЛВ 4 багатоквартирний житловий будинок в АДРЕСА_1 (код 1110.1. категорія складності ІІІ), вважається закінчений будівництвом обєкт готовим до експлуатації та замовниками виступають: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (арк.інвент. спр.61-66).

Звертаючись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду з касаційною скаргою на судові рішення у справі відповідач ОСОБА_3 як підставу скасування судових рішень першої та другої інстанції зазначав про те, що забудовниками будинку в АДРЕСА_1 , який введено в експлуатацію є у т.ч. і ТзОВ «Джерело», яке має бути залучене як відповідач у справі. Під час розгляду справи суд встановив.

З листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 25.09.2015 року за №1013-6/4887-15 вбачається, що громадянам ОСОБА_4 зареєстровано 01.08.14р. за №ЛВ450 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на багатоквартирний житловий будинок (ІІ черга будівництва) на АДРЕСА_3 , дані щодо яких внесено до Реєстру /том 2 арк.спр.10/.

З Декларації про готовність обєкта до експлуатації (арк.інвент.спр.61-66) вбачається, що будівництво велося на двох земельних ділянках: АДРЕСА_2 і будинок вводився в експлуатацію двома чергами.

Так, на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:002:0024, яка належить на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності серія ЛВ ОСОБА_1 та на підставі Договору суперфіцію від 13.11.2010 збудована перша черга будинку (код 1110.1. категорія складності ІІІ) та 06.12.2012 введений в експлуатацію. При цьому забудовниками першої черги будинку виступали: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /том 1 арк.спр.6,7/.

На земельній ділянці за адресою АДРЕСА_4 - Державний акт на право приватної власності серія ЯД № 499811 від 14.07.2008р., Договір суперфіцію від 19.08.2010, яка не належала позивачеві ОСОБА_1 , збудована друга черга будинку (код 1122.1. категорія складності ІІІ) та введений в експлуатацію 01.08.14р. При цьому забудовниками другої черги будинку виступали: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТзОВ «Джерело».

Згідно витребовуваних документів з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП№54638389 з примусового виконання виконавчого листа №465/5134/15-ц від 09.08.2017 виданого на піставі рішення Франківського районного суду м.Львова про стягнення з ОСОБА_1 1789200,00грн. на користь ОСОБА_3 .

На підставі заяви ОСОБА_3 від 01.08.2018 року про закінчення виконавчого провадження ВП№54638389 у зв`язку з врегулюванням спору між сторонами виконавчого провадження шляхом взаємозаліку боргових зобов`язань щодо виконавчих документів про стягнення коштів, які перебували на виконанні зазначене виконавче провадження з примусового виконання в/л № 465/5134/15-ц, виданий 09.08.2017, постановою від 20.08.2018 головного державного виконавця Рибчак А.М.- закінчено /арк.вик.пров.5/.

При цьому в матеріалах провадження мається заява ОСОБА_1 , яка надійшла в виконавчу службу 15.08.18 № 14469/09-45 /арк.вик.пров.7/ про те, що він не заперечує щодо закінчення виконавчих проваджень про стягнення на його користь 1753764,45 грн. та просить продовжувати стягнення з боржника на підставі виконавчого листа № 466/5373/17-ц на суму 855838 грн. (дана справа. На підставі ухвали судді Касаційного цивільного суду від 13.11.2018 зупинено виконання рішення у справі № 466/5373/17-ц том 1 арк.спр.186) та виконавчого листа № 466/2051/18 від 12.07.2018 на суму 64853 грн., оскільки така заборгованість не врегульована шляхом взаємозаліку.

Зі змісту п.3.3 Договору суперфіцію вбачається, що відповідачі продовжують користуватися земельною ділянкою, яка є предметом цього договору, і після закінчення терміну дії Договору і Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо ОСОБА_1 за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору не повідомить письмово відповідачів про закінчення договірних відносин.

За змістом пункту 4.1 Договору, в рахунок оплати за користування земельною ділянкою відповідачі взяли на себе зобовязання передати позивачу житлову квартиру та окремо здійснити доплату в розмірі 285000 грн., що еквівалентно 36000 доларів США.

Рішенням від 20.01.2015 року Шевченківського районного суду м. Львова, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.05.2015 року, встановлено, що передбачені пунктом 4.1 Договору зобовязання відповідачі виконали лише частково, а саме: передали позивачу житлову квартиру, однак кошти в еквіваленті 36000 доларів США, обумовлені Договором, позивачу не сплатили і такі за позовом ОСОБА_1 були стягнуті з відповідачів цим судовими рішеннями (том.1 арк. спр. 9-12).

Рішенням від 08 серпня 2016 року Шевченківського районного суду м.Львова у справі № 466/2821/16-ц також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради «Про оформлення права власності на кв. в житловому будинку на АДРЕСА_4 » від 27.12.2012 р. №643 вирішено оформити гр. ОСОБА_1 право приватної власності на кв. НОМЕР_5 загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 33, 6 кв.м. з закріпленням за квартирою підвалу площею 5,6 кв.м. в житловому будинку на АДРЕСА_4 згідно з технічним паспортом. На підставі даного рішення 27.12.2012 р. виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради ОСОБА_11 Івановичу було видано свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_5 .

Учасники справи також не заперечували, що замовниками будівництва якого були саме відповідачі, які після здачі будинку в експлуатацію, земельною ділянкою і надалі користуються і позивачу не повернули.

За змістом частини 3 ст. 417 ЦК України, знесення житлових будинків, що розміщені на спірній земельній ділянці, прямо заборонено законом, а тому така земельна ділянка повністю є втраченою для позивача, як обєкт права власності.

Відтак, у відповідності до частини 3 ст. 417 ЦК України, позивач (як власник спірної земельної ділянки) набув право на звернення до суду з позовом до відповідачів про стягнення з них суми коштів в якості викупу у нього цієї земельної ділянки, як з замовників будівництва (а значить - і власників) житлового будинку на ній, і такий спосіб захисту позивачем своїх прав та інтересів не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України).

У відповідності до Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_1 та розташована за адресою: АДРЕСА_3 , ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0712 га становить 848938 грн. (том.1 арк.спр.26-44) і така вартість підлягає стягненню з двох відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що відповідачі не є власниками житлового будинку, який збудовано на спірній земельній ділянці, а такими є співвласники квартир у будинку, а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин ст.417 ЦК України.

Згідно відповіді голови правління ОСББ «Львівське-33 Плюс» О.П.Тирпака вбачається, що будинок АДРЕСА_4 знаходиться на обслуговуванні в ОСББ «Львівське-33 Плюс» з 01.08.2018 року згідно протоколу №1 загальних зборів від 22.07.2018 року, співвласниками багатоквартирного будинку є власники житлових та нежитлових приміщень. Станом на 03.02.2020р. будинок на баланс ОСББ забудовником не передано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо клопотання представника відповідача про застосування у даному спорі строків позовної давності /том 1 арк.спр.223,224/, суд виходить з наступного.

В обгрунтування заяви представник зазначає, що оскільки декларація про готовність будинку до експлуатації була зареєстрована 06.12.12 та у цьому ж місяці позивач отримав квартиру у будинку, то йому було відомо у грудні 2012р. про обставини, які зазначає у позові. Отже, строк звернення до суду за захистом свого права закінчився для позивача 06.12.2012 року.

З таким висновком суд не погоджується.

Відповідно до ст.256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити у своєму рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушений, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Так, правовідносини у даному спорі виникли саме з договору суперфіцію від 13.11.2010 року.

Як установлено судом вище, згідно п.3.1 даного Договору - такий укладався строком на 1 рік з моменту його підписання. У відповідності до п.3.3 Договору, відповідачі продовжують користуватися земельною ділянкою, яка є предметом цього договору, і після закінчення терміну дії Договору і Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо ОСОБА_1 за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору не повідомить письмово відповідачів про закінчення договірних відносин.

Сторони посилаються на лист ОСОБА_1 від 11.10.2011 року як підставу для пирпинення договірних відносин за Договором суперфіцію /том 1 арк.спр. 8/. Як зазначалося судом, сторони не надали належних та допустимих даних про направлення такого письмового попередження суперфіціарію ОСОБА_2 . Отже, вимоги п.3.3. Договору не були виконані Суперфіціаром відносно Суперфіціарія ОСОБА_2 .

До того ж, як установлено судом, будинок на АДРЕСА_4 будувася у дві черги на земельних ділянках, які є суміжними та кінцево був введений в експлуватацію 01.08.2014. Позивач з позовними вимогами звернувся до суду 26.07.2017 року.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов переконання про часткове задоволення позовних вимог, а позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю 1-ї групи, то такий необхідно стягнути порівну з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 в користь держави у розмірі 8000 гривень.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд ,

у х в а л и в :

позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 в користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 - 848 938,00 (вісімсот сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять вісім гривень 00 коп.) суми за викуп земельної ділянки пл. 0,712 га. за адресою: АДРЕСА_6 ) згідно договору суперфіцію від 13.11.2010 року, а також 6900,00 (шість тисяч дев`ятсот гривень 00 коп.) за надання правової допомоги, а разом стягнути 855 838 (вісімсот п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот тридцять вісім гривень 00 коп).

Стягнути порівну з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 в користь держави 8000 (вісім тисяч гривень 00 коп.) судового збору.

У задоволенні позовних вимог про стягнення коштів з ОСОБА_4 , ТзОВ «Джерело» в користь ОСОБА_1 - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 .

ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 проживає за адресою: АДРЕСА_9

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлений 13.02.2020.

Суддя П. С. Невойт