КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/625/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11407/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., по справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заборгованості за договором, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) на свою користь заборгованість за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/5594540 у розмірі 25 213,58 грн., та вирішити питання про стягнення судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 1-4).

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22 листопада 2015 року ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки Volkswagen р.н. НОМЕР_1 , порушив Правила дорожнього руху та допустив зіткнення з транспортним засобом марки Mazda р.н. НОМЕР_2 , чим завдав майнової шкоди для ОСОБА_1 . Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5594540 ПрАТ «Страхова компанія «Україна». Таким чином, 22 листопада 2015 року виникло договірне зобов`язання на підставі даного договору страхування.

Зазначала, що 01 грудня 2015 року за її замовленням було визначено вартість матеріального збитку, завданого в результаті ДТП. 08 лютого 2016 року позивач подала до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» заяву про страхове відшкодування. До 09 травня 2016 року ПрАТ «Страхова компанія «Україна» не здійснило виплату страхового відшкодування, оскільки закінчився строк, передбачений п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що призвело до порушення умов договору страхування № АІ/5594540 та стало підставою для застосування до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» відповідальності, передбаченої п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 ліквідовано ПрАТ «Страхова компанія «Україна». Таким чином у МТСБУ виникли підстави для виконання зобов`язань за договором страхування перед позивачем. 23 серпня 2019 року позивач звернулась до МТСБУ з заявою про виплату боргу. В свою чергу МТСБУ було частково виконано зобов`язання за договором страхування, зокрема здійснено оплату у розмірі 50 000,00 грн. Таким чином, розмір невиконаного зобов`язання становить 25 213,58 грн., з яких 6 713,70 грн. - пеня; 2 721,00 грн. - 3 % річних за користування чужими коштами; 12 254,88 грн. - інфляційні втрати; 3 524,00 грн. - судові витрати. Відповідач відмовив у виплаті вказаних коштів, тому станом на дату подання позовної заяви зобов`язання за договором страхування в повному обсязі не було виконано. Таким чином, часткове виконання МТСБУ умов договору страхування порушує її права та суперечить меті такого інституту, як обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У відзиві на позовну заяву представник МТСБУ Патрик Г.Г. просила у задоволенні позову відмовити та зазначала, що законом не передбачений обов`язок МТСБУ сплачувати потерпілим штрафні санкції за зобов`язаннями страховика-банкрута поза межами сум, встановлених договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, витрати на оплату судового збору, пеня, інфляційні втрати, 3 % річних, оплата правової допомоги, моральна шкода не є збитками, що можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 59-60).

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 - Більчук О.О. заперечував проти доводів, викладених у відзиві, та просив задовольнити позовні вимоги (а.с. 63-65).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заборгованості за договором відмовлено (а.с. 90-95).

Не погодившись з рішенням районного суду, 07 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Більчук О.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову частково (а.с. 98-108).

В апеляційній скарзі зазначив, що суд безпідставно відмовив у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки між сторонами виникли спірні договірні відносини з договору страхування. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки законом передбачено повне виконання зобов`язань МТСБУ за договором страхування, а не часткове.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 листопада 2015 року близько 17 год. 35 хв. у м. Києві по вул. Грінченка, 18 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Volkswagen р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та належного ОСОБА_1 автомобіля Mazda, р.н. НОМЕР_2 , внаслідок чого було пошкоджено транспорті засоби.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 закрито. Однак, як вбачається із вказаної постанови, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 5).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5594540 від 01 квітня 2015 року, автомобіль Volkswagen р.н. НОМЕР_1 , є забезпеченим транспортним засобом, страховиком є ПрАТ «Страхова компанія «Україна», страхувальником є ОСОБА_2 (а.с. 6).

Згідно полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн. Термін дії вказаного полісу становить з 02 квітня 2015 року по 01 квітня 2016 року. Отже, на час вчинення ДТП вказаний поліс був чинний.

За звітом № 2309 від 01 грудня 2015 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Mazda, р.н. НОМЕР_2 вартість матеріального збитку без врахування втрати товарної вартості, заподіяного власнику транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 227 841,77 грн. (а.с. 8-19).

08 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» заяву про страхове відшкодування (а.с. 20).

11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з заявою, в якій просила визнати грошові вимоги до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» у сумі 81 708,11 грн. (а.с. 21-25).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15 червня 2018 року у справі № 910/842/18 визнано ОСОБА_1 конкурсним кредитором ПрАТ «Страхова компанія «Україна» (підпункт 38 пункту 1 резолютивної частини ухвали суду) першої черги на суму 3524 грн., шостої черги на суму 71689.58 грн., загальна сума 75213.58 грн. При цьому, у господарській справі судом було перевірено правильність нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені, судом встановлено, що кредитором допущено помилку в періоді нарахування пені. Тому, суд визнав вимоги кредитора ОСОБА_1 в загальному розмірі 75 213,58 грн., з яких: 50 000 грн. страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; 12 254,88 грн. інфляційних втрат, 2 721 грн. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та 6 713.70 грн. пені на суму основного боргу за період з 01.01.2017 року до 01.07.2017 року та 3 524 грн. судового збору за подання заяви про визнання грошових вимог кредитора (а.с. 26-32).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 ліквідовано ПрАТ «Страхова компанія «Україна», як юридичну особу у зв`язку з банкрутством.

23 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до МТСБУ з заявою про відшкодування шкоди (а.с. 33).

Згідно з листом МТСБУ від 21 листопада 2019 року № 3.1-05/38612 було повідомлено ОСОБА_1 про прийняте рішення відповідно до п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про виплату відшкодування шкоди в розмірі 50 000,00 грн. (а.с. 34).

Листом МТСБУ від 12 грудня 2019 року № 3.1-05/41546 на запит представника позивача було повідомлено, що витрати на оплату судового збору, пеня, 3 % річних, оплата правової допомоги, моральна шкода не є збитками, що можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 37).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що відповідач виконав покладені на нього зобов`язання за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5594540, відшкодувавши шкоду потерпілій особі у розмірі 50 000,00 грн. Крім того, суд зазначив, що між сторонами виникли позадоговірні, деліктні зобов`язання, які полягають у виплаті грошових коштів за невиконання зобов`язань, а не здійснення страхової виплати, тому позовні вимоги про стягнення пені, 3 % річних, інфляційне збільшення є необґрунтованими.

Колегія суддів не погодилась з зазначеним висновком виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами статті 36 Закону, згідно з пунктом 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до вимог частини другої статті 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги.

Грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом викладених норм правовідношення, в якому страховик, у разі настання страхового випадку, зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, на суму якого у разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування (зокрема, пеня, 3 % річних, інфляційні втрати).

Судом встановлено і сторони не заперечували того, що: Страховик - ПрАТ «Страхова компанія «Україна» у встановлений Законом строк не здійснив страхового відшкодування за Договором - Поліс № АІ/ 5594540 потерпілій особі ( ОСОБА_1 ); позивач ОСОБА_1 у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «Страхова компанія «Україна»з кредиторськими вимогами, що складають як суму несплаченого за Договором - Поліс № АІ/ 5594540 страхового відшкодування (суму шкоди, заподіяної майну - транспортному засобу внаслідок ДТП), так і суми, нараховані внаслідок нездійснення страховиком виплати страхового відшкодування у встановлений Законом строк - пені, 3 % річних та інфляційних витрат, за відповідний період прострочення; ці вимоги на зазначені суми визнані як кредиторські вимоги у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «Страхова компанія «Україна».

Факт ліквідації Страховика - ПрАТ«Страхова компанія «Україна»внаслідок банкрутства без здійснення у межах справи № 910/842/18 про банкрутство погашення позивачці заборгованості на суму визнаних кредиторських вимог та виплату 22 листопада 2019 року позивачці ОСОБА_1 відповідачем МТСБУ - 50 000,00 грн. страхового відшкодування за вищевказаним Полісом № АІ/ 5594540, сторонами по справі не заперечувався.

За загальним правилом, викладеним в пункті 3 статті 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Норми статті 87 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (відповідно до приписів якого здійснювалось провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «Страхова компанія «Україна») не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів в процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма частини п`ятої статті 45 Закону про банкрутство встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Натомість спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика.

Зокрема, відповідно до пункту 20.3 статті 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Підпунктом «ґ» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі.

При цьому преамбула статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - щодо відшкодування МТСБУ шкоди на умовах, визначених цим Законом не може тлумачитись без взаємозв`язку із положеннями підпункту «ґ» пункту 41.1. цієї статті та із положеннями пункту 20.3 статті 20 цього ж Закону, пункту 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування». Зазначені нормативні акти в цілому та наведені норми, зокрема, не передбачають винятків із загального правила про майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені) та відповідно до статті 625 ЦК України - сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Оскільки спірні відносини виникли з договірних відносин, і позивачка продовжує реалізовувати їх в межах договірних зобов`язань, має місце винятково договірний характер обов`язку чи то страховика, чи то МТСБУ щодо відшкодування шкоди потерпілому, у зв`язку з чим неправильним є застосування судом першої інстанції норми статті 1166 ЦК України, яка регулює позадоговірну (деліктну) відповідальність за завдану майнову шкоду.

У спірних правовідносинах акцент потрібно ставити не на відшкодуванні шкоди, яка відшкодовується МТСБУ у випадках, передбачених статтею 41 Закону, а саме на переході до МТСБУ обов`язків за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності тих страховиків, які ліквідовані, що передбачено положеннями пункту 20.3 статті 20 та статтею 41 Закону.

Отже МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону) є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 910/14293/19, в якій суд касаційної інстанції звертається до правової позиції Верховного Суду в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 910/17993/15, яка викладена з посиланням правову позицію Верховного Суду України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 910/22034/15.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав відступити від вищезазначеної правової позиції Верховного Суду.

Обґрунтованість цього висновку узгоджується із фактом визнання у справі про банкрутство кредиторських вимог позивачки ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Україна» як на суму страхового відшкодування, так і на спірні у цій справі суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, неправильно застосував до спірних правовідносин норми пункту 20.3 статті 20 та підпункту «ґ» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому, суд апеляційної інстанції виходить з того, що обставини правильності розрахунків спірних сум - 2 721,00 грн. 3 % річних, 12 254,88 грн. інфляційних втрат та 6 713, 70 грн. пені, які були визнані як кредиторські вимоги у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «Страхова компанія «Україна», встановлені згідно з набравшою законної сили ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 червня 2018 року у справі № 910/842/18.

Поряд з цим, не узгоджуються із вищенаведеними положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відтак є безпідставними вимоги заявника про стягнення з відповідача 3 524,00 грн. судового збору за подачу заяви про визнання вимог кредитора в господарській справі.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому на підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до частини задоволених позовних вимог (86 %) слід стягнути з МТСБУ на користь позивача 723,08 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 084,63 грн. за розгляд справи апеляційним судом, сплата яких підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 38, 100).

Крім того, при зверненні до суду з позовною заявою представник позивача - адвокат Більчук О.О. заявив про розподіл судових на професійну правничу допомогу (а.с. 1-4).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте представник ОСОБА_1 - адвокат Більчук О.О. до суду першої інстанції не подав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказів оплати гонорару адвокату, а тому відсутні підстави для стягнення з МТСБУ витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) задовольнити частково і стягнути на її користь із Моторного (транспортного) страхового бюро України (код ЄДРПОУ - 21647131) - 2 721,00 грн. 3 % річних, 12 254,88 грн. інфляційних втрат та 6 713, 70 грн. пені.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (код ЄДРПОУ - 21647131) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) - 723 грн. 08 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 1 084 грн. 63 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова