Справа №487/3622/19
Провадження № 22-ц/812/228/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника відповідача ОСОБА_2

-адвоката Іванової Тетяни Вікторівни

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Сухаревич З.М., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И В

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 25 липня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2017 року розірвано.

Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Центрального районного суду від 16 листопада 2018 року, яке в частині визначення щомісячного розміру аліментів змінено постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 березня 2019 року, з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки - ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі - 5 000 грн. щомісячно, починаючи з 17 липня 2017 року та до її повноліття.

На даний час заборгованість по аліментам відсутня.

Позивач вказує, що при визначені розміру аліментів судом враховувались доходи за 2018 рік, проте з січня 2019 року його доходи зменшились, за перший квартал 2019 року ним отримано 40300 грн., а за квітень 2019 року - 4100 грн., а відтак з врахуванням сплати ним податків та обов`язкових платежів його середньомісячний дохід складає 9626 грн.94 коп., які слід розподілити на кількість осіб, які знаходяться на його утриманні: доньки ОСОБА_6 , 2002 року народження та ОСОБА_7 , 2014 року, його непрацездатна мати ОСОБА_8 , 1947 року народження та він сам.

Наведені обставини свідчать про істотні зміни його матеріального стану як платника аліментів, а тому існують передбачені ст.192 СК України підстави для зменшення розміру аліментів, які стягують з нього на користь ОСОБА_2 з 5000 грн. до 2000 грн. щомісячно.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2019 року, з врахуванням ухвали того ж суду від 18 вересня 2019 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено.

Зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 5000 грн. до 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили до повноліття дитини. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. У частині зменшення аліментів починаючи з 15 травня 2019 року відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подала на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи якої вказувала про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема: не повідомлення її про дату, час та місце розгляду справи; ігнорування судом вимог ч.8 ст.83 ЦПК України та прийняття до уваги доказів, які подано позивачем з порушенням строків та порядку, встановленого частиною 2 цієї стаття, та без відповідного обґрунтування неможливості їх подання у вказаний строк з причин, які б не залежали від його волі; в порушення вимог ст.89 ЦПК України в оскаржуваному рішенні взагалі відсутні будь-які обґрунтування суду щодо мотивів прийняття або відхилення доводів позивача та наданих ним доказів, та порушення норм матеріального права, які полягають в тому, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт погіршення його матеріального стану з часу постановлення рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньки, чи доказів того, що за станом здоров`я він не може надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої доньки у визначеному судом розмірі .

За такого просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, про відмову у задоволенні позову.

У відзиві позивач висловлює незгоду з апеляційною скаргою та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили про її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону у повній мірі не відповідає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи судом за відсутності відповідача, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, колегія суддів прийшла до такого.

Так, ухвалою суду першої інстанції від 17 травня 2019 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче засідання на 13 червня 2019 року на 13.00 год.( а.с.26).

Відкриваючи провадження у справі суд виходив з того, що даний спір підсудний саме Заводському районному суду м. Миколаєва, з врахуванням того, що позивачем у позові вказано місце реєстрації відповідача - АДРЕСА_1 . При цьому в порушення норм регламентованих ч.6 ст.187 ЦПК України, суд не надіслав запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача, щодо можливості надання інформації про її зареєстроване місце проживання чи перебування на час відкриття провадження у справі.

Відповідно до зворотних повідомлень про вручення поштових відправлень, направлені відповідачці на адресу АДРЕСА_2 , копія вищевказаної ухвали та копія позовної заяви з додатками, нею не отримано та вони повернуті за закінченням терміну їх зберігання (а.с.27,33).

У матеріалах справи наявна судова повістка про розгляд справи 08 липня 2019 року на 14.00 год, в якій зазначено адресу відповідача м. Миколаїв, АДРЕСА_2 . Проте інформація про направлення судової повістки відповідачеві, отримання її чи ні, відсутня (а.с.36).

Ухвалою суду першої інстанції від 08 липня 2019 року дану справу було призначено до судового розгляду на 02 серпня 2019 року на 09.00 год.

На аркуші справи 45 є судова повістка про розгляд справи на вищевказану дату, в якій адресу відповідача зазначено - м. Миколаїв, вул. 2 АДРЕСА_3 (з виправленням). Однак, знову ж таки, відсутня інформація про направлення судової повістки відповідачеві, отримання її чи ні (а.с.45). У зв`язку з знаходженням судді у нарадчій кімнаті, розгляд справи відкладено на 14 серпня 2019 року на 14.00 ( а.с.46)

Судова повістка про розгляд справи на 14 серпня 2019 року направлена на адресу м. Миколаїв, вул. 2 Слобідська, 100/1, повернулась до суду з відміткою про невручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання та інші причини.

За приписами ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, положення ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи з « інших причин» є доказом належного інформування відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Окрім того, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» та з «інших причин» також не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (постанова ВП ВС від 10 квітня 2019 року у справі №461/10610/13, п. 31 постанови КЦС ВС від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження повідомлення відповідача ОСОБА_2 (за всіма відомими адресами) про дату, час та місце розгляду справи, як того вимагають положення ст.130 ЦПК України, і про це вона зазначає в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що остання не може вважатися повідомленим належним чином.

А тому доводи апеляційної скарги в цій частині є доречними і з ними погоджується колегія суддів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності відповідача щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим порушив її конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив її можливості надати суду докази та навести міркування з приводу позову, чим порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального прав, що з огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Аргументи позивача у відзиві про те, що відповідач свідомо не отримувала повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, заслуговували б на увагу, якщо б було доведено, що відповідач знаючи, що на її адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримувала його, проте таких обставин судом не встановлено.

Вирішуючи питання по суті колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

У відповідності до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

За нормами ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно зі ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до веденої норми права підставою для зменшення розміру аліментів може бути таке погіршення майнового стану платника аліментів, яке унеможливлює сплату аліментів у попередньо визначеному розмірі.

Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2014 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2017 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року в частині розміру аліментів, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 , постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 березня 2019 року змінено, зменшено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 9000 грн. до 5000 грн. щомісячно, починаючи з 17 липня 2017 року до повноліття дитини (а.с.7-15). Постановою Верховного суду від 01 липня 2018 вищезазначені судові рішення залишені без змін.

Визначаючи щомісячний розмір аліментів 5000 грн., суд апеляційної інстанції виходив з матеріального становища ОСОБА_1 , а саме: що він є фізичною - особою підприємцем, отриманого ним за 9 місяців 2018 року доходу, знаходження у власності рухомого та нерухомого майна, у тому числі житлових приміщень, наявність у нього інших дітей - має зобов`язання щодо утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , 2002 року народження, фактичні потреби дитини, рівного обов`язку матері, а також інші обставини, що мають істотне значення для необхідного та достатнього гармонійного розвитку дитини. Крім того, судом було враховано і матеріальний стан одержувача аліментів ОСОБА_2 .

При цьому, апеляційним судом відхилені доводи стосовно того, що ОСОБА_1 має на утриманні непрацездатну матір ОСОБА_8 , 1947 р.н., оскільки будь-якими доказами такі обставини не підтверджено. Крім того, матеріали справи не містять доказів про те, що вона потребує такого утримання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, у розумінні ст.81 ЦПК України та наведеної вище норми СК України мається на увазі необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 є діючим адвокатом, здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, є партнером Адвокатського об`єднання «Волощук та партнери», а також є позафракційним депутатом Миколаївської обласної ради.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як на обставини зменшення розміру аліментів вказує на погіршення свого матеріального становища, оскільки за 1 квартал 2019 року ним отримано дохід в розмірі 40300 грн, за квітень - 4100 грн., а відтак з врахуванням сплати ним податків та обов`язкових платежів його середньомісячний дохід складає 9626 грн.94 коп., які слід розподілити на кількість осіб, які знаходяться на його утриманні: доньки ОСОБА_10 , 2002 року народження та ОСОБА_7 , 2014 року, його непрацездатна мати ОСОБА_8 , 1947 року народження та й він сам.

Тобто, позивач вказує на те, що його матеріальний стан змінився у зв`язку зі зменшенням загального доходу, який він отримує як адвокат від своєї діяльності.

Відповідно до наданої ним декларації про отримані доходи за 1 півріччя 2019 року отриманий ним дохід склав 66500 грн., що в перерахунку на місяць складає 11083 грн. 30 коп.( 9611 грн. після утримання податкових та обов`язкових платежів).

Отже, із наданих позивачем декларацій вбачається, що адвокатська діяльність ним здійснюється та постійно приносить прибуток. Тобто матеріальний стан, навіть з відрахуванням аліментів, є задовільним та стабільним, і, навіть, дозволяє позивачу виконувати свої зобов`язання щодо сплати аліментів в розмірі, визначеному судом.

Зменшуючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував докази, надані позивачем у підтвердження зміни його майнового стану, які стосуються витрат, пов`язаних з його трудовою діяльністю, і які не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів у розумінні ст.192 СК України зважаючи на характер діяльності позивача, мінливість отриманого ним прибутку. Більш того, такі обставини було враховано судом апеляційної інстанції при визначенні розміру аліментів.

Крім того, суд першої інстанції вирішуючи даний спір не звернув уваги на те, що рішення суду, яким визначено розмір аліментів ухвалено 04 березня 2019 року, а вже 13 травня 2019 року ( через два місяці), тобто через незначний період часу, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом не надавши докази, що саме після прийняття судового рішення у позивача змінилося.

Наявність у позивача на утриманні ще однієї неповнолітньої дочки ОСОБА_11 , 2002 року народження, не дають підстав для задоволення позову про зменшення розміру аліментів, з огляду на те, що вказані обставини були враховані під час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів на користь відповідача.

Після ухвалення рішення суду 04 березня 2019 року, позивачем 05 березня 2019 року на рахунок відповідача ОСОБА_2 сплачено аліменти за період з липня 2017 року по березень 2019 року у розмірі 93 263 грн.06 коп., а на рахунок неповнолітньої доньки ОСОБА_12 05 червня 2019 року - за період з листопада 2018 по червень 2019 року - 24000 грн. Після чого він продовжував щомісячну сплату аліментів на утримання дочки ОСОБА_13 - 5000 грн, дочки Єлизавети -3000 грн. ( а.с.18,32).

Крім того, із тексту постанови Верховного Суду від 01 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 в касаційному порядку оскаржувалися судові рішення - постанова Миколаївського апеляційного суду від 04 березня 2019 року та рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року тільки в частині визначення місця проживання дитини. Таке свідчить про те, що він погодився з визначеним судом розміром стягнутих аліментів на утримання доньки. В той же час, коли ОСОБА_2 оскаржувала рішення суду саме в частині визначено судом розміру аліментів.

Таким чином, встановивши, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували зміну в бік погіршення матеріального становища на час його звернення до суду з позовними вимогами про зменшення розміру аліментів, при цьому дитина сторін підросла і витрати на її утримання значно збільшилися, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки зменшення розміру аліментів суперечить інтересам дитини.

Наведенні позивачем обставини матеріального стану не є підтвердженням того, що позивач не спроможний утримувати дитину, надаючи матеріальну допомогу в попередньо визначеному розмірі, так як батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. Такий висновок повною мірою відповідає інтересам дитини та захищає її права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанцій про наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів та неспроможність позивача сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному у судовому рішенні від 04 березня 2019 року розмірі є неналежним чином мотивованими, а також не враховано наведені вище обставини.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів факту погіршення його матеріального стану, який би міг бути підставою для зменшення розміру аліментів, визначених судовим рішенням апеляційної інстанції від 04 березня 2019 року.

Аргументи апеляційної скарги щодо порушення позивачем процедури подання доказів до суду першої інстанції колегія суддів відхиляє, оскільки подані докази отримані відповідачем після звернення з позовом. Крім того, в матеріалах справи наявне підтвердження надсилання таких відповідачці.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

За такого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 1152 грн. 60 коп. судового збору, який сплачений нею за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Іванової Тетяни Вікторівни задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2019 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився м. Миколаїв, зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 ) - 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 18 лютого 2020 року.