Справа № 128/3313/19
Провадження № 22-ц/801/1739/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Люлик Роман Іванович, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Васильєвої Т. Ю. в м. Вінниці, зі складенням його повного тексту 29 липня 2020 року,

у цивільній справі № 128/3313/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2018, ОСОБА_2 передала їй у власність 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . Право власності на майно зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, згідно рішення третейського суду від 15.01.2007, за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частку будинку, яку вона в подальшому передала ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 0,0473 га, помічену на кадастровому плані як ділянка № НОМЕР_1 зеленого кольору, розташовану за цією ж адресою, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 0,0846 га, кадастровий номер :02:004:0117, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Але при укладенні мирової угоди, яка була затверджена ухвалою суду від 07.11.2018, питання щодо набуття позивачкою права власності на вищевказану земельну ділянку не вирішувалося. Та оскільки вона набула право власності на нерухоме майно, розташоване на вказаній земельній ділянці, позивач вважає, що вона також набула права власності на земельну ділянку площею 0,0473 га, яка раніше належала на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення третейського суду від 15.01.2007.

Посилаючись на ст. ст. 79, 120, 125 ЗК України та ст. ст. 328, 377 ЦК України позивач просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер :02:004:0117, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 05.02.2020 було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову та закрито провадження в справі.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 07.04.2020 ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05.02.2020 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

12.06.2020 ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову, ухвалено продовжити розгляд справи, залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , оскільки в підготовчому засіданні було встановлено, що за ним зареєстровано право власності на земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, в АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького районного суду від 24 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стороною позивача суду не доведено існування сформованої земельної ділянки, яка є предметом позову, а також набуття відповідного права на неї відповідачем. в ході судового розгляду встановлено, що земельна ділянка площею 0, 0473 га не має окремого кадастрового номера, як на те посилається позивач, а є частиною земельної ділянки площею 0, 0846 га, що має кадастровий номер :02:004:0117. Будь-яких документів на підтвердження формування земельної ділянки площею 0, 0473 га як окремого об`єкту прав на землю, присвоєння їй окремого кадастрового номера, отримання правовстановлюючого документу на таку земельну ділянку та реєстрацію такого права, суду не надано.

Належним відповідачем за вимогами про визнання права власності на земельну ділянку є особа, яка має право власності на вказану земельну ділянку, при цьому право на земельну ділянку за вказаним позивачем кадастровим номером зареєстровано за залученою судом до участі в справі третьою особою ОСОБА_3 , наявність прав інших осіб на вказану земельну ділянку, в тому числі щодо відомостей Державного земельного кадастру, позивачем в судовому засіданні не доводилося, клопотань про заміну відповідача належним відповідачем чи залучення співвідповідача стороною позивача не заявлялося.

Суд прийшов до висновку, що оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача ОСОБА_2 , оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_2 набула права власності на вказану земельну ділянку, а згідно встановлених обставин вона втратила будь-який правовий зв`язок з нею, то в позові про визнання права власності слід відмовити, що відповідає правовій позиції, викладеній Великою палатою Верховного Суду в постанові від 19.05.2020, справа № 916/1608/18.

Не погодившись із рішенням суду, представник позивача адвокат Люлик Р. І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на передчасні висновки суду першої інстанції, який неповно з`ясував обставини справи та не дав оцінку зібраним і дослідженим доказам, просить рішення Вінницького районного суду від 24 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер :02:004:0117, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Основними доводами апеляційної скарги є те, що формування земельної ділянки площею 0,0473 га, як окремого об`єкту прав на землю суду було надано у вигляді Рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 15.01.2007. Рішення третейського суду є підставою для отримання ОСОБА_2 у відповідності до ст. 126 ЗК України державного акту на право власності на земельну ділянку.

Належним, в розумінні суду є колишній власник майна ОСОБА_4 , проте апелянт звертав увагу суду, що ОСОБА_4 помер, та в силу існування рішення третейського суду від 15.01.2007 земельна ділянка йому не належить.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 липня 2020 року встановлено в розмірі 2118 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається вартістю спірного майна, яка становить 65 790,00 грн, що є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (211 800,00 грн), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Згідно копії ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2018, затверджено мирову угоду, укладену між сторонами по справі № 128/1971/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору застави та визнання права власності, за якою, в тому числі, ОСОБА_2 зобов`язується передати, а ОСОБА_1 прийняти, у власність 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а. с. 98 100).

На підставі вищевказаної ухвали від 07.11.2018 за позивачкою ОСОБА_1 29.11.2018 зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 101 102).

Згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки за кадастровим номером :02:004:0117, станом на 09.12.2019 відомості відсутні (а. с. 105).

Водночас, згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки за кадастровим номером :02:004:0117, що надана представником позивача, станом на 13.05.2020, на земельну ділянку за даним кадастровим номером, площею 0,0846 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), 23.03.2020 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_3 , розмір частки 1, в додаткових відомостях зазначено «право власності на земельну ділянку площею 0,0373 га, помічену на кадастровому плані як ділянка АДРЕСА_2 , яка є частиною земельної ділянки загальною площею 0,0846 га, кадастровий номер якої - :02:004:0117, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель» (а. с. 126).

Згідно копії Рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 15.01.2007, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, площею 0,0473 га, помічену на кадастровому плані як ділянка № НОМЕР_1 зеленого кольору, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , «яка є частиною земельної ділянки загальною площею 0,0846 га, кадастровий номер якої - :02:004:0117, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель» (а. с. 103 104).

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України, в редакції, чинній на час винесення рішення третейського суду від 15.01.2007 про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Наведені правові норми підлягають застосуванню лише щодо земельних ділянок, на які первісний власник - користувач отримав своє право законно.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно із частиною десятою статті 78-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Стаття 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Отже, спірна земельна ділянка площею 0,0473 га не має кадастровий номер, будь-яке право на неї (власності, користування тощо) не зареєстровано.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 19 травня 2020 року у справі 127/10011/18 (провадження № 61-13977св19).

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що будь-яких документів на підтвердження формування земельної ділянки площею 0,0473 га, як окремого об`єкту прав на землю, присвоєння їй окремого кадастрового номера, отримання правовстановлюючого документу на таку земельну відповідачем та реєстрацію такого права за ним суду не надано що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі повного і всебічного дослідження матеріалів справи та надання належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд дійшов вірного висновку щодо відсутності законних підстав для задоволення позову.

Не спростовують вірні висновки суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що формування земельної ділянки площею 0,0473 га, як окремого об`єкту прав на землю суду було надано у вигляді рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 15.01.2007, а рішення третейського суду є підставою для отримання ОСОБА_2 у відповідності зі ст. 126 ЗК України державного акту на право власності на земельну ділянку якім суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 липня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник