П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Гефест», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 24 травня 2019 року, укладеного між ТОВ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» в частині щодо відступлення новому кредитору права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк». В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила про те, що 14 квітня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав кредитні кошти. В забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким квартира за адресою: АДРЕСА_1 була передана в іпотеку. 24 травня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» уклали договір про відступлення права вимоги. Посилаючись на те, що відповідачами не надано жодних доказів на передачу їм прав вимоги, не повідомлено позивача про зміну кредитора та кредитор не є належним (порушено суб`єктний склад договору факторингу), позивач просила визнати договір від 14 травня 2019 року недійсним.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає його незаконним та необґрунтованим, зазначив, що при його ухваленні судом в порушення норм матеріального та процесуального права, розглянув справу без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи. Вказує на те, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, а його назва у даній справі не змінює його правової природи. Стверджує, що ТОВ «ФК «Гефест» не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу, не має відповідної ліцензії на здійснення послуг, пов`язаних із кредитуванням відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність».

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо оскаржуваного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 89 500 дол. США із розрахунку 12,8% річних за користування кредитом на строк до 16.04.2029 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №82894 від 27.09.2011 року, на підставі якого позивачем було передано в іпотеку належну їй на праві власності квартиру. 08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, внаслідок чого продавець АКІБ «УкрСиббанк» як первісний кредитор продав (відступив) на користь покупця АТ «Дельта Банк» всі належні йому права вимоги в якості кредитодавця по відношенню до позивача. 24 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Гефест» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» передало право вимоги до боржника ОСОБА_1 . Дані обставини були належним чином встановленні судом першої інстанції, не заперечував їх й апелянт.

При вирішенні справи суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ФК «Гефест» є фінансовою установою, яка здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК №1104 від 03 жовтня 2020 року, а позивачем не було доведено наявність підстав, що б свідчили про порушення вимог законодавства під час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу права вимоги в тому числі й до позивача. Посилання позивача на правову практику Великої Палати Верховного Суду були необґрунтованими та безпідставними. На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Положеннями ст. 512 та ч.1 ст. 514 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу.

У відповідно до положень ч.ч. 3 та 4 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми закону не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Статтею 1077 Цивільного кодексу України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір факторингу у зазначеній нормі визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в п. 3 ч. 3 ст. 47 цього закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В даній нормі факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування постачальника товарів чи послуг, надання йому (як кредиторові в товарних відносинах) коштів в розпорядження за плату під відступлення права вимоги. При цьому відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. В той же час за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено ст. 1084 ЦК України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).

При цьому однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є відносини кредитування, а саме передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує послугу, що пролягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Вказана правова позиція кореспондується Верховним Судом у справах №910/7038/17 від 31.01.2018 року, №910/7320/17 від 11.09.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що 07 травня 2019 року на підставі рішення ФГВФО про затвердження умов продажу №649 від 25.03.2019 року на електронному майданчику відбувся відкритий аукціон (торги) з продажу майнових прав ПАТ «Дельта Банк», що складалися з кредитних договорів, які забезпеченні іпотекою. Відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав №1436/К від 24.05.2019 року ТОВ «ФК «Гефест» сплатило ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти за продаж майнових прав. За вказаним договором відступлення права вимоги, кредитні правовідносини між ПАТ «Дельта Банк» та апелянтом було припинено, відтак новим кредитором з цього моменту стало ТОВ «ФК «Гефест». При цьому, зважаючи на відсутність в укладеному договорі кредитної складової, про яку зазначалося вище і яка є істотною умовою договору факторингу, підстави для віднесення спірного договору цесії до категорії факторингу відсутні. В свою чергу це обумовлює відсутність можливості визнання оскаржуваного договору недійсним із заявлених позивачем підстав.

Окрім наведеного, колегія суддів апеляційного суду при вирішенні справи зважає також й на те, що оскаржуваний в рамках даної справи договір жодним чином не змінює розмір зобов`язання позивача перед кредитором, незалежно від того, хто саме з відповідачів виступає в такому зобов`язанні кредитором. За таких умов існування такого договору не порушує права та інтереси позивача, що в свою чергу виключає її право на оскарження вказаного договору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько