ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» лютого 2020 року

м. Харків

справа № 638/13849/16-ц

провадження № 22ц/818/848/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - Харківська державна академія культури, представник відповідача - Степанов В.Ю.,

третя особа - ректор Харківської державної академії культури Шейко В.М., представник третьої особи - Савченко Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача Бурлака І.В. по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року в складі судді Грищенко І.О.

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської державної академії культури, третя особа: ректор Харківської державної академії культури Шейко Василь Миколайович про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання рішення суду, стягнення моральної шкоди, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 90-к від 24 червня 2016 року, що виніс ректор Харківської державної академії культури Шейко В.М.; стягнути з Харківської державної академії культури на його користь середньомісячний заробіток за час невиконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/6081/15-ц від 25 листопада 2015 року за період з 26 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у справі; стягнути з Харківської державної академії культури на його користь моральну шкоду в розмірі 52 200,00 грн та судові витрати у розмірі 6380,00 грн; постановити окрему ухвалу, копії якої надіслати до Міністерства культури України та до правоохоронних органів.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської державної академії культури, третя особа: ректор Харківської державної академії культури Шейко Василь Миколайович про визнання недійсним правочину (строкового договору), в якому просив визнати правочин (строковий договір), оформлений наказом № 36-к від 18 березня 2016 року недійсним; стягнути з Харківської державної академії культури на його користь судові витрати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року об`єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа: ректор Харківської державної академії культури Шейко В.М. про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання рішення суду, стягнення моральної шкоди та позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа: ректор Харківської державної академії культури Шейко В.М. про визнання недійсним правочину (строкового договору).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, задовольнити позовні вимоги, викладені у позовній заяві від 22 серпня 2016 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про відмову від позову в частині вимог про визнання правочину недійсним, викладених у позовній заяві від 26 січня 2017 року - задоволено; прийнято відмову від позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа: ректор Харківської державної академії культури Шейко В.М. про визнання недійсним правочину (строкового договору); рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа: ректор Харківської державної академії культури Шейко В.М. в частині визнання недійсним правочину (строкового договору) - визнано нечинним; провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської державної академії культури, третя особа: ректор Харківської державної академії культури Шейко В.М. в частині визнання недійсним правочину (строкового договору) - закрито.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 через свого представника до суду апеляційної інстанції подав заяву (клопотання) про відвід судді Бурлака І.В.

Заява ОСОБА_1 про відвід судді мотивована тим, що суддя-доповідач Бурлака І.В. не надала представнику позивача часу для поставлення запитань відповідачу та не дослідила докази, які були надані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Вказав, що зазначені факти дають підстави вважати, що суддя-доповідач Бурлака І.В. заінтересована у розгляді справи й ухваленні рішення саме на користь відповідача. Також, зазначене свідчить про наявність інших обставин, що викликають сумніви в неупередженості або об`єктивності суддів.

У зв`язку з чим, на підставі пунктів 3, 5 частини 1 статті 36 ЦПК України, просив задовольнити відвід судді-доповідача Бурлака І.В.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали заявлене клопотання та просили його задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи заперечували проти заявленого клопотання та вважали його надуманим і безпідставним.

Відповідно до частини 3 статті 40 ЦПК України якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, які свідчать про те, що заяву про відвід судді-доповідача Бурлака І.В. подано 10 лютого 2020 року, тобто пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, колегія суддів вважає, що заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді буде вирішено судом, що розглядає справу.

Перевіривши доводи заяви, вислухавши думку учасників справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення відводу відсутні.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями.

У пунктах 104-106 рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначено, що як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., серед інших, рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria), від 24 лютого 1993 року, Series А № 255, пп. 28 та 30, та «Веттштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ECHR 2000-ХІІ).

Проте, між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру» (Kyprianou v. Cyprus) [ВП], заява № 73797/01, п. 119, ECHR 2005-ХІІІ). Отже, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (див. рішення від 10 червня 1996 року у справі «Пуллар проти Сполучного Королівства» (Pullar v. the United Kingdom), п. 32, Reports 1996-III).

У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (див. рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), Series A, № 86).

Статтями 36, 37 ЦПК України передбачені підстави для відводу (самовідводу) судді.

Згідно частини 1 статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною 4 статті 36 ЦПК України передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Зі змісту заяви про відвід вбачається, що сумніви у об`єктивності і неупередженості судді - доповідача у заявника виникли у зв`язку з вирішенням ним, на його думку, процесуальних питань, а саме роз`яснення прав та обов`язків учасників справи та подання стороною доказів, що не може бути підставою для відводу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції та порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції передбачено статтями 367, 368 ЦПК України, які, як вбачається з протоколів судових засідань, не порушено.

Також, ОСОБА_1 та його представник не надали належних, допустимих та достовірних доказів про пряму або побічну заінтересованість судді-доповідача Бурлака І.В. в розгляді даної справи, які викликають сумнів у неупередженості і об`єктивності вказаних суддів.

Частиною 2 статті 40 ЦПК України передбачено, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для відводу, передбачених статтями 36, 37 ЦПК України, та об`єктивних даних, які свідчили б про наявність обставин, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді-доповідача Бурлака І.В. не вбачається, у зв`язку з чим клопотання ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 36, 37, 40, 368 ЦПК України

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача Бурлака І.В. - залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський

Повний текст ухвали складено 17 лютого 2020 року.