Постанова
Іменем України

05 лютого 2020 року
м. Київ

справа № 182/5947/14-ц
провадження № 61-38249 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року у складі судді Кобеляцької-Шаховал І. О. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П.,

Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він працював у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця загону вартової служби воєнізованої охорони (далі ВОХОР), 01 липня 2014 року його було звільнено з роботи на підставі наказів від 30 червня 2014 року № 139 та № 315 за систематичне без поважних причин невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Наказ від 30 червня 2014 року № 315 містить посилання на накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у виді доган: наказ від 28 червня 2014 року № 235, накази від 19 червня 2014 року № 287, № 288, накази від 25 червня 2014 року № 298, № 306, наказ від 26 червня 2014 року № 310. Вважав, що накази про його звільнення та всі накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни є незаконними, оскільки він належно виконував обов`язки, покладені на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та законодавством. Наведені у наказах про притягнення його до дисциплінарної відповідальності обставини не відповідають дійсності, зокрема 06 травня

2014 року він прийшов на роботу о 8:00 год., але до роботи не був допущений начальником загону ВОХОР ОСОБА_2 та командиром військової частини

НОМЕР_1 ОСОБА_3 (наказ від 28 травня 2014 року № 235); 10 червня 2014 року з 9:00 год. до 10:00 год. він перебував у Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області у справі за його позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування наказів відповідача про його переміщення, про що завчасно попередив начальника загону ВОХОР ОСОБА_2 , однак відповідач його не замінив, до роботи після закінчення судового засідання приступити він не міг, оскільки обов`язкові підготовчі дії до караулу та заступлення в караул здійснюються з 8:30 год. до 10:00 год., які він пройти не встиг та не був включений до постової відомості (наказ від 19 червня 2014 року № 287); 14 червня, 18 червня, 22 червня та

26 червня 2014 року він не відмовлявся від проходження медичного огляду, до проведення інструктажів його не допустив начальник загону ВОХОР

ОСОБА_2 , який також разом із начальником нової зміни № 1 ОСОБА_4 не допустив його до розводу добового наряду та варти військової частини НОМЕР_1 (накази від 19 червня 2014 року № 288, від 25 червня 2014 року № 298, № 306, від 26 червня 2014 року № 310). Крім того, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року у справі № 182/3605/14-ц, яке набрало законної сили 23 березня 2015 року визнані незаконними та скасовані накази про його переміщення, які зобов`язували його ставати до роботи у певні групи та у певні календарні дні з 01 квітня 2014 року до 09 червня 2014 року. Таким чином, з 01 квітня 2014 року було поновлено його попереднє місце роботи (група № 3), а тому, всі дні, в які він виходи в на роботу у 1 групу та за які йому було оголошено догани були неробочими днями, а отже він не повинен був виконувати обов`язки, покладені на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Посилаючись на наведене, з урахувань уточнених та доповнених позовних вимог, просив визнати незаконними та скасувати накази командира військової частини НОМЕР_1 від 30 червня 2014 року № 139, № 315 про його звільнення; визнати незаконними та скасувати накази командира військової частини НОМЕР_1 від 28 травня 2014 року № 235, від 19 червня 2014 року № 287, № 288,

від 25 червня 2014 року № 298, № 306, від 26 червня 2014 року № 310; поновити його на посаді стрільця загону ВОХОР військової частини НОМЕР_1 з 02 липня

2014 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 липня 2014 року до 02 квітня 2015 року у розмірі 19 877,22 грн та на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги про скасування наказів від 28 травня 2014 року № 235, від 19 червня 2014 року № 287,

від 19 червня 2014 року № 288, від 25 червня 2014 року № 298, від 25 червня 2014 року № 306, від 26 червня 2014 року № 310 вже були предметом судового розгляду за позовом ОСОБА_1 у справі № 182/2755/15-ц, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, у задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено, а тому вони не підлягають задоволенню. Урахувавши, що накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності судовим рішення визнані законними, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача з підстав систематичного порушення трудової дисципліни відбулось з дотриманням трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку наявним у справі доказам, вірно застосував на закон, що регулює спірні правовідносини, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення позивача за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни підтверджується наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 28 травня 2014 року № 235,

від 19 червня 2014 року № 287, від 19 червня 2014 року № 288, від 25 червня 2014 року № 298, від 25 червня 2014 року № 306, від 26 червня 2014 року № 310. Доводи позивача про поважність причин невиконання ним трудових обов`язків з посиланням на те, що він брав участь в судових засіданнях в іншій судовій справі за участю роботодавця, та неодноразово не був ним допущений до роботи суд визнав обгрунтованими, оскільки накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, що стали підставою для звільнення позивача з посади стрільця загону ВОХОР, були визнані законними рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 15 лютого 2016 року у справі № 182/2755/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року та постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року. Апеляційний суд відхилив посилання позивача на те, що попередні дисциплінарні стягнення застосовувались за порушення трудової дисципліни за посадою, на яку він був переведений у незаконний спосіб, оскільки предметом даного спору є поновлення позивача на роботі, а не визнання неправомірним переведення його на іншу посаду.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року, і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки його доводам про його відсутність на робочому місці з поважних причин та у зв`язку не допуском відповідачем його до роботи Апеляційний суд необгрунтовано не прийняв до уваги рішення Нікопольського міськрайонного суду від 29 грудня 2014 року у справі № 182/3605/14-ц, яким визнано незаконними накази відповідача щодо його переміщення, оскільки притягнення його до дисциплінарної відповідальності та наступне звільнення було здійснено відповідачем з урахуванням роботи ОСОБА_1 у першій зміні, переведення на яку визнано судом незаконним. Вважав безпідставними посилання судів попередніх інстанцій на рішення Нікопольського міськрайонного суду від 15 лютого 2016 року у справі № 182/2755/15-ц, яким відмовлено у задоволенні його позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки закон не позбавляє його права на звернення до суду з новими позовними вимогами з метою захисту його прав.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від військової частини НОМЕР_1 , у якому вона зазначала, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи, ухвалили законні і обгрунтовані рішення, а тому відсутні підстави для їх скасування. Накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, які стали підставою для прийняття рішення про його звільнення визнані судом законними та залишені в силі, а тому його звільнення відбулося з дотриманням вимог КЗпП України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 червня 1999 року

ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до військової частини НОМЕР_1 на посаду стрільця 2 класу у воєнізовану охорону. 26 серпня 2008 року його було переведено на посаду стрільця загону ВОХОР.

Наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 28 травня 2014 року № 235, від 19 червня 2014 року № 287, від 19 червня 2014 року № 288, від 25 червня 2014 року № 298, від 25 червня 2014 року № 306, від 26 червня 2014 року № 310 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 15 лютого 2016 року у справі №182/2755/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року та постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування зазначених вище наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 червня 2014 року № 315 ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне, без поважних причин, невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 червня 2014 року № 139 ОСОБА_1 звільнено з роботи з 01 липня 2014 року за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне, без поважних причин, невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.Підставою звільнення зазначено наказ

від 30 червня 2014 року № 315.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що при звільненні працівника за систематичне порушення трудової дисципліни, необхідною його умовою, є вчинення працівником конкретного дисциплінарного проступку, тобто невиконання або неналежного виконання трудових обов`язків, що носило систематичний характер, і за попереднє порушення трудової дисципліни до такої особи застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, які не втратили юридичної сили.

До юридичних фактів, які підлягають встановленню при вирішенні спору про законність звільнення з вказаних підстав, відноситься зокрема, чи мав місце дисциплінарний проступок, та чи мали місце і є чинними раніше застосовані до працівника заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за порушення трудової дисципліни, відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягненнях заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Суди попередніх інстанцій наведеного не урахували та не встановили чи мав місце після оголошення ОСОБА_1 догани на підставі наказу

від 26 червня 2014 року № 310, дисциплінарний проступок - невиконання ним трудових обов`язків чи порушення трудової дисципліни, який би у сукупності з попередніми накладеними на нього дисциплінарними стягненнями був підставою для звільнення позивача за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, чи мало місце накладення на позивача повторного стягнення у виді звільнення за ті самі порушення, за які йому було оголошено догани, оскільки підставою для видання наказу від 30 червня 2014 року № 315 про звільнення

ОСОБА_1 були раніше оголошені йому догани.

Крім того, суди взагалі залишили поза увагою та не прийняли рішення щодо заявленої позивачем вимоги про скасування наказу від 30 червня 2014 року

№ 139, яким його також було звільнено з займаної посади, не надали оцінки існуванню двох наказів про звільнення щодо однієї і тієї самої особи з займаної посади, датованих однією датою, не з`ясували зміст наказу від 30 червня

2014 року № 315, який відсутній у матеріалах справи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, грунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності та обов`язковості його виконання.

Закриття провадження у справі це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Суди попередніх інстанцій наведеного не урахували, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасувати наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 28 травня 2014 року № 235, від 19 червня 2014 року № 287, від 19 червня 2014 року № 288,

від 25 червня 2014 року № 298, від 25 червня 2014 року № 306, від 26 червня 2014 року № 310 не звернули увагу, що вони вже були предметом судового розгляду у справі № 182/2755/15-ц за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування зазначених наказів, за наслідками розгляду якого рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не встановив усіх фактичних обставин, що мають істотне значення для вирішення зазначеної справи, а відтак не виконали покладених на них завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного розгляду та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів заявника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року підлягають скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак
Судді: І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко