ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року м. Чернівці справа № 727/12493/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І. Н.,

суддів: Височанської Н. К., Владичана А. І.,

секретар: Скрипка С. В.,

позивач: Чернівецька міська рада,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Слободян Г. М., повний текст якого складено 18 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач Чернівецька міська рада звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, відновлення її попереднього стану.

Позивач посилався на те, що 16.10.2018 року до Чернівецької міської ради надійшов лист головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області з проханням про вжиття заходів щодо припинення порушення земельного законодавства ОСОБА_1

В подальшому, 04.07.2018 року державними інспекторами з контролю за використанням та охороною земель головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області було проведено перевірку та складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства №290-ДК/250/АП/09/01-18, яким встановлено, що відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняла та використовує земельну ділянку площею 0,0150 га із земель комунальної власності (землі загального користування) на АДРЕСА_1 . Відповідно до результатів перевірки, самовільне зайняття земельної ділянки здійснене шляхом влаштування бетонної огорожі, яка виступає на землі загального користування по вул. Харківській та перекриває проїзд на провулку Київському.

Головним управлінням Держгеокадастру в Чернівецькій області видано відповідачці ОСОБА_1 припис за №290-ДК/0143Пр/03/01-18 та складено протокол про адміністративне правопорушення № 290-ДК/0137П/07/01-18, яким

Провадження №22-ц/822/131/20 Категорія 47

встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняла та використовує земельну ділянку площею 0,0150 га із земель комунальної власності.

Постановою від 04.07.2018 року про накладення адміністративного стягнення встановлено, що ОСОБА_1 порушила ст.125, 126, п.«б» ст. 211 ЗК України, у зв`язку з чим нею було заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 2298,68 грн та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Державними інспекторами з контролю за використанням та охороною земель головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області було проведено перевірку та складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 409ДК/345/АПУ09/01-18, яким засвідчується, що відповідачка ОСОБА_1 не виконала умов припису посадової особи № 290-Дк/0143Пр/03/0М8 від 04.07.2018 року щодо усунення порушень земельного законодавства за вказаною адресою, чим порушила вимоги статті 188-5 КУпАП, у зв`язку з чим було видано припис № 409ДК/0181Пр/03/01-18, згідно якого їй було надано 30-тиденний термін для усунення вказаних порушень, та 05.09.2018 року на ОСОБА_1 державним інспектором за використанням та охороною земель було складено протокол про адміністративне правопорушення №409ДКУ0174П/07/01-18 та відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення №409-ДК0184По/07/01-18 від 05.09.2018 року накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

08.10.2018 року державними інспекторами було проведено перевірку та складено акт дотримання вимог земельного законодавства за вказаним об`єктом, в результаті якого встановлено, що на момент проведення перевірки відповідачка ОСОБА_1 не виконала умов припису.

Позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту нею земельну ділянку площею 0,0150 га в АДРЕСА_1 шляхом демонтажу бетонної огорожі, бруківки та бетонних сходів. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано звільнити ОСОБА_1 самовільно зайняту нею земельну ділянку площею 0,0150 га в АДРЕСА_1 шляхом демонтажу бетонної огорожі, бруківки та бетонних сходів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що приймаючи рішення суд належним чином не дослідив зазначених доказів по справі, не повністю визначився з характером спірних правовідносин та зосередився лише на нормах закону, які передбачають наявність у позивача права власності на спірну земельну ділянку, однак не звернув уваги на наявність у позивача обов`язків власника відповідно до положень ст. ст. 319, 322 ЦК України щодо утримання та облаштування елементу благоустрою та не з`ясував, чи не призведе покладання на відповідача обов`язку демонтажу бруківки та бетонних сходів до погіршення існуючого стану дорожнього покриття, чим буде завдано шкоди законним правам інших осіб й, зокрема, інтересам суспільства, та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог Чернівецької міської ради.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників, які брали участь, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Чернівецької міської ради суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є власником та користувачем спірної земельної ділянки, а власником землі є Чернівецька міська рада. Крім того, суд зазначив, що обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, про те суд оцінивши докази зробив хибні висновки щодо необхідності знесення бетонних сходів та бруківки внаслідок їх самовільного зайняття.

Так, згідно із ч. 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В силу ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із вимогами ст. 96 ЗК України землекористувачі, між іншим, зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

В силу ст. 40 Земельного кодексу України, громадянам України за рішенням органів виконавчої або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Вимогами ст. 116 Земельного кодексу України, визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним Кодексом.

Зі змісту п. б. ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України вбачається, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області було виявлено з боку ОСОБА_1 порушення земельного законодавства, на усунення яких видавалися приписи та остання була притягнута до адміністративної відповідальності. (а.с.10, 13, 16,19-23).

Крім того, що сторони визнають ці обставини, факт самовільного облаштування бетонної огорожі на АДРЕСА_1 в силу ч.5 ст.82 ЦПК України не доказуються в рамках цієї справи.

Оскільки позивач звернувся за захистом права користування належного територіальній громаді проїзду, який за Генеральним планом м. Чернівці, затвердженого рішенням 48 сесії VІ скликання №1171 від 27.03.2014 року відноситься до доріг комунальної власності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що облаштування бетонної огорожі без відповідних дозвільних документів обмежує використання цього проїзду за призначенням відмінним від його мешканців особам та застосував наслідки, передбачені ЗК України.

Про те, створення перешкод для використання за призначенням внаслідок облаштування проїзду бруківкою та розміщенням обабіч бетонних сходів позивачем не доведено, а судом першої інстанції помилково зроблено висновок про їх самовільне використання. Крім того, знесення бетонної огорожі відновить можливості використання провулку (дороги) за призначенням будь-ким, що виключає доводи позивача стосовно самовільного зайняття сходів та дорожнього покриття у вигляді бруківки.

Так, у відповідності до ст.6 Закону України «Про дорожній рух» вказані вулиця та провулок є власністю територіальної громади м. Чернівці.

В силу ч.3-4 ст.24 цього Закону власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або органи, уповноважені ними здійснювати експлуатаційне утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, мають право вимагати від користувачів дотримання чинних законодавчих і нормативних актів стосовно дорожнього руху, правил ремонту і утримання доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування дорогами і дорожніми спорудами та їх охорони. Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, правила користування ними та їх охорони затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.2 розділу І Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених Постановою КМУ №198 від 30.03.1994 року (далі по тексту - Правил), ремонт і утримання дорожніх об`єктів (крім залізничних

переїздів), що перебувають у комунальній власності здійснюється відповідними комунальними дорожньо-експлуатаційними організаціями. В силу п.5 Правил власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації, користувачі дорожніх об`єктів

та спеціалізовані служби організації дорожнього руху зобов`язані

забезпечувати зручні і безпечні умови руху, сприяти збільшенню

пропускної спроможності дорожніх об`єктів, запобігати травмуванню

учасників дорожнього руху, пошкодженню транспортних засобів і

дорожніх об`єктів, забрудненню навколишнього середовища.

В силу п.11 Правил власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов`язані: своєчасно і якісно виконувати експлуатаційні роботи відповідно до технічних правил з дотриманням норм і стандартів з безпеки руху; постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі.

Згідно п.38 Правил основними вимогами до транспортно-експлуатаційного стану дорожніх об`єктів є відповідність контрольованих показників

окремих їх елементів і об`єктів у цілому ДСТУ 3587.

Згідно абзацу 1 та п. 3.1.1 розділу 3 ДСТУ 3587 покриття проїзної частини не повинно мати осідань, вибоїн, напливів чи інших деформацій, що утруднюють рух транспортних засобів, а автомобільні дороги, вулиці і дороги населених пунктів та залізничні переїзди повинні на період їх експлуатації підтримуватися у справному стані і забезпечувати безпеку руху транспортних засобів та пішоходів.

Облаштування вулиць та доріг в Україні регулюються Державними будівельними нормами «Вулиці та дороги населених пунктів ДБН В.2.3-5:2018», відповідно до п.5.3.3 яких ширину тротуарів слід визначати з урахуванням категорії та функціонального призначення вулиці (дороги) відповідно до ДБН 360…Ширина однієї смуги пішохідного руху повинна бути кратною 0,75м… Згідно п.5.3.5 тротуари і пішохідні доріжки з поздовжніми похилами більше ніж 60% повинні мати поручні та можуть мати сходи (від 3 до 12 східців у одному марші)…

Таким чином, саме на позивача як власника дороги в населеному пункті покладеного обов`язок утримання проїзду в належному (безпечному) стані за будь-яких погодних умов для безперешкодного проїзду транспортними засобами та проходу пішоходами.

Як вбачається із доданих сторонами фототаблиць місця самовільного облаштування бетонної огорожі, бруківки та бетонних сходів на АДРЕСА_1 (а.с.21-22, 141-143), на провулку обабіч розміщені бетонні сходи, які виконують функцію тротуару, що не суперечить п.5.3.5 ДБН В.2.3-5:2018, а дорожнє покриття облаштовано бруківкою, що є твердим покриттям для покращення його експлуатації за несприятливих погодних умов.

Таким чином, оскільки в рамках цього спору мова про визнання права на самочинно облаштовані бетонні східці на місці тротуару та бруківку за жодної із сторін не йдеться, а доказів тривалості перешкод з боку відповідача для їх використання будь-ким за призначенням для проходу й проїзду за умови задоволення вимог про знесення бетонної огорожі не надано, самий факт самовільного облаштування провулку Київського у м. Чернівцях з дотриманням норм без передбачених дозволів є проявом самоорганізації громади внаслідок неналежної організації робіт з боку власника (утримувача) доріг та не може бути підставою для їх демонтажу, по-скільки порушуватиме баланс інтересів членів територіальної громади на безпечне використання доріг місцевого значення над власними та делегованими повноваженнями Чернівецької міської ради щодо використання земель комунальної власності та контролю за дотриманням правил благоустрою населеного пункту.

Тобто, з одного боку дії позивача направлені на дотримання встановлених правил проживання в населених пунктах та користування власністю територіальної громади із застосуванням до порушників передбачених законом наслідків, а з другого боку - призведе до погіршення безпечного використання дороги для проїзду та проходу.

Отже, такі дії відповідача за відсутності перешкод будь-кому у доступі спростовують доводи захвату з боку відповідача дороги, не обмежують будь-кому право її використання за призначенням згідно встановлених стандартів, що є підставою для відмови у задоволенні вимог в цій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є обґрунтованими, а рішення суду в цій частині ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, невідповідності висновків суду таким обставинам.

Відповідно до пп. 1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2019 року в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, тому за рахунок Чернівецької міської ради слід компенсувати ОСОБА_1 судові витрати, понесені за подання апеляційної скарги, в розмірі 2643 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2019 року в частині задоволення вимог про демонтаж на самовільно зайнятій земельній ділянці на АДРЕСА_1 бруківки та бетонних сходів скасувати.

У задоволенні позовних вимог Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про демонтаж бруківки та бетонних сходів відмовити.

Стягнути з Чернівецької міської ради (ЄРДПОУ 36068147) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

А.І. Владичан