Єдиний номер справи 487/5753/17
Провадження 22-ц812/249/20 Головуючий по 1 інстанції Павлова Ж.П.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2020р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Лисенко П.П., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 В. ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019р.

за позовом ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_10 , приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова Олена Вікторівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Людмила Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, іпотечного договору та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановила:

У жовтні 2017р. ОСОБА_4 пред`явила позов, який в подальшому доповнила, до ОСОБА_7 , ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, іпотечного договору та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позивач зазначала, що з 1998р. по 2002р. проживала та володіла разом із ОСОБА_5 , ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1 .

У 2002р. ОСОБА_7 запропонувала їй здійснити обмін належної їй на праві власності квартири на рівноцінну квартиру, яку вони собі виберуть і яку відповідач повинна була придбати за свої кошти.

Ними було обрано квартиру АДРЕСА_2 , власником якої була ОСОБА_10 .

Передавши належну квартиру АДРЕСА_1 позивач та треті особи на її стороні з 2002р. стали постійно проживати в квартирі АДРЕСА_2 та вважали її своєю власністю, так як отримали ключі, розрахункові книжки за комунальні послуги.

Прохання про укладання договору купівлі-продажу в нотаріальній формі та реєстрацію у придбаній за обміном квартири ОСОБА_7 відкладала, хоча в 2007р. її та третіх осіб на її стороні було зареєстровано в цій квартирі після якої вона стала вважати себе власником цього майна і що не потрібно вже вживати будь-яких інших дій.

В подальшому їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 з 2006р. є власністю ОСОБА_7 , яка передала її в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», що свідчить про невиконання домовленості про обмін і заволодіння цим майном шляхом зловживання її довірою. У зв`язку з чим в 2017р. правоохоронним органом було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК.

Також вона дізналась, що за наслідками обміну власником квартири АДРЕСА_2 у 2002р. стала ОСОБА_9 , яка в 2004р. продала її ОСОБА_8 , а той у свою чергу продав її в 2006р. ОСОБА_7 , яка здійснюючи маніпуляції між своїми родичами все ж стала власником квартири без фактичного отримання її у володіння для отримання кредиту.

Посилаючись на те, що договори купівлі-продажу, які було укладено 14 червня 2002р., 07 липня 2004р., 06 вересня 2006р. є фіктивними, оскільки були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами, позивач просила визнати їх недійсними.

Крім того, позивач просила визнати недійсним п.1.1. ст. 1 Договору іпотеки від 06.09.2006р., укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_7 та визнати права власності на квартиру АДРЕСА_2 нерухоме майно за набувальною давністю, якою вона добросовісно заволоділа і відкрито користуєтся більше 15 років.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Недійсною є та угода, що не відповідачє вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (ст.48 ЦК УРСР).

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст.234 ЦК).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1,5 ст.203 ЦК, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016р. у справі № 6-1873цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження 14-260цс19).

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 з 16 вересня 1988р. по 14 березня 2006р. була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , а з 09 лютого 2007р. - в квартирі АДРЕСА_2 цьому ж АДРЕСА_3 .

ОСОБА_7 з 22 серпня 1996р. по 19 жовтня 2004р. була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_4 , а з 26 жовтня 2004р. - в квартирі АДРЕСА_5 цьому ж АДРЕСА_3 . Також в цій квартирі з 11 травня 1982 р. зареєстрований ОСОБА_8 , який з ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо права власності на квартири АДРЕСА_6 АДРЕСА_1 .

Разом з тим, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості про об`єкт нерухомого майна - домоволодіння по АДРЕСА_7 . загальна вартість нерухомого майна 57649 грн., вартість самочинно збудованого 628 грн. В технічному описі майна зазначено, що самовільно побудовано у житловому дубинку літ.Д збільшена житлова площа на 3,4 м2, літ.Н.О. літня кухня літ.г збільшена на 4.3. м2 згідно довідки №645 від 11.08.2004р. належить ОСОБА_12 та ОСОБА_4 . Збільшення житлової площі на 9,9 м2 у житловому будинку літ. А оформлено рішенням Центральної районної ради №580 від 04.11.1981р., літ. Г,Е,З,З1,К,М оформлено рішенням Центральної районної №164 від 22.09.1995р., погріб Ипд знаходиться під будівлею. Співвласники: ОСОБА_4 17/100, ОСОБА_12 9/50. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13 серпня 2004р. Іншим співвласником домоволодіння був ОСОБА_13 8/25 на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.1978р.

В подальшому власником житлового будинку загальною площею 33,5 м2 по АДРЕСА_7 стала ОСОБА_14 на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 28 квітня 2017р. та договору дарування від 31 травня 2013р.

Власником житлового будинку загальною площею 156 м2 по АДРЕСА_8 є ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 вересня 2015р. Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

14 червня 2002р. за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Поліщук Л.В. договором купівлі-продажу №1889 ОСОБА_10 , ОСОБА_16 продали ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 .

07 липня 2004р. за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Філіпенко В.В. договором купівлі-продажу №3835 ОСОБА_9 продала спірну квартиру ОСОБА_8

06 вересня 2006р. між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала 21180 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_2 .

06 вересня 2006р. за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Сіряковою О.В. договором купівлі-продажу №2558, ОСОБА_8 продав спірну квартиру ОСОБА_7 , яка цього ж дня уклала з ПАТ «Укрсоцбанк» іпотечний договір та передала в заставу спірну квартиру.

Враховуючи те, що для визнання вказаних договорів купівлі-продажу з підстав їх мнимості, фіктивності в матеріалах справи відсутні докази, то можна погодитись з висновком суду щодо відхилення цих вимог, а також похідної вимоги про визнання частково недійсним іпотечного договору.

ОСОБА_4 не підтверджено належними та допустимими доказами, що всі відповідачі при укладанні оспорених угод не мали наміру на створення правових наслідків обумовлених цими правочинами, як і причетність ОСОБА_7 до придбання спірної квартири в її інтересах в обмін на набуття у власність належної її частки у домоволодінні по АДРЕСА_7 .

До того ж на час укладання всіх оспорених угод ОСОБА_4 не втратила речового права на частку у домоволодінні по АДРЕСА_7 і жоден із відповідачів не набував такого права від позивача.

А сам по собі факт проживання у спірній квартирі та реєстрації в ній не може свідчити ні про мнимість, фіктивність оспорених угод, ні для визнання права власності за набувальною давністю.

Так, відповідно до ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст.344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої ст.344 ЦК); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таке тлумачення вказаних норм матеріального права дано в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019р. у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18.

Оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 з 2006р. відомо про останнього власника спірної квартири ОСОБА_17 (про попередніх власників могла знати раніше, оскільки як стверджує позивач проживає у спірній квартирі з 2002р.) до якої вона зверталась для належного оформлення речового права, а помилка в розумінні закону про достатність реєстрації в квартирі не веде до добросовісності, що відповідно виключає можливість визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Таким чином, рішення суду є законним і цій частині.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2020р.

Головуючий: Судді: