Постанова

Іменем України

05 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 642/4496/16-ц

провадження № 61-16593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківжитло»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2017 року у складі судді Пашнєва В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківжитло» (далі - ТОВ «Харківжитло») про стягнення коштів за невиконання договірних зобов`язань.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що 10 січня 2006 року між ним та ТОВ «Харківжитло» укладений договір № 45/57 про пайову участь у будівництві житлового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору він був зобов`язаний внести і вніс на розрахунковий рахунок ТОВ «Харківжитло» пайовий внесок у розмірі 438 264 грн, який на момент укладання договору становив 86 785 доларів США, ТОВ «Харківжитло», у свою чергу, зобов`язалося завершити будівництво об`єкта у 2-му кварталі 2009 року. Після завершення будівництва йому повинна була виділена в натурі, зі створеної учасниками спільної часткової власності, трикімнатна квартира на четвертому поверсі, загальною проєктною площею 102,10 кв. м, під будівельним номером 45/57 у цьому будинку.

ОСОБА_1 вважає, що він виконав взяті за договором зобов`язання, своєчасно сплатив вартість обраного об`єкта, ТОВ «Харківжитло» прийняло сплачені кошти та закріпило за ним конкретний об`єкт. Однак взяті на себе зобов`язання щодо введення в експлуатацію об`єкта будівництва у 2-му кварталі 2009 року та передачі його під заселення ТОВ «Харківжитло» до цього часу не виконало, що є істотним порушенням умов договору.

Крім того, вважає, що до правовідносин, які виникли між ним та ТОВ «Харківжитло», мають застосовуватися вимоги частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з ТОВ «Харківжитло» на його користь пеню в розмірі трьох відсотків вартості послуг за кожний день прострочення за період з 18 липня 2015 року до 19 липня 2016 року у розмірі 4 798 990 грн 80 коп. (438 264 х 3% х 365 днів). Також відповідно до вимог статті 625 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати у розмірі 360 108 грн 37 коп. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 10 803 грн 25 коп., а всього 370 911 грн 62 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що на спірні правовідносини вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 625 ЦК України не розповсюджуються, оскільки укладений між сторонами договір про участь у будівництві є договором про спільну інвестиційну діяльність і передбачає об`єднання внесків сторін з метою будівництва багатоквартирного житлового будинку, внаслідок чого позивач отримує у власність квартиру, а не надання послуг згідно із пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідача за умовами цього договору виникають не грошові, а майнові зобов`язання перед позивачем.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що висновок суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини не розповсюджуються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 625 ЦК України, є обґрунтованим, оскільки зобов`язання, які виникли між сторонами за договором пайової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку, не є грошовими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. При ухваленні рішення суди попередніх інстанцій не взяли до уваги постанову Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року (провадження № 6-101цс12), відповідно до якої участь особи у будівництві багатоквартирного будинку з метою набуття права власності на квартиру в ньому не є інвестицією в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність» і у разі виникнення спору щодо виконання зобов`язань за договором про таку участь у будівництві цей Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, будь-які зобов`язання, які зводяться до сплати грошей, за своєю правовою природою є грошовими, а тому незалежно від підстав невиконання ТОВ «Харківжитло» судових рішень, якими на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти за неналежне виконання умов договору про пайову участь у будівництві, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 625 ЦК України як особливий вид відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Всупереч наведеному суди попередніх інстанції допустилися помилки, посилаючись на те, що такі правовідносини не є грошовими та необґрунтовано не застосували до спірних правовідносин вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 625 ЦК України.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від ТОВ «Харківжитло» не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017року і витребувано із Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу № 642/4496/16-ц.

У квітні 2018 року цивільну справу № 642/4496/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Харківжитло» укладений договір № 45/57 про пайову участь у будівництві, за умовами якого сторони домовились спільно діяти на підставі об`єднання своїх пайових внесків для досягнення спільної мети: будівництва та введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 3.1 договору розмір пайового внеску з фінансування будівництва квартири на момент укладання цього договору складає 438 264 грн, що дорівнює 86 785,00 доларів США, які 29 січня 2007 року ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок відповідача.

Пунктом 2.1 договору визначено зобов`язання ТОВ «Харківжитло» передати пайовику квартиру згідно з додатком № 1 до цього договору, зокрема трикімнатну квартиру, загальною проектною площею 102,10 кв. м, на четвертому поверсі у багатоквартирному будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 2.4 договору строк закінчення будівництва - 2-ий квартал 2009 року.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що у разі порушення ТОВ «Харківжитло» своїх зобов`язань, передбачених пунктом 2.4, більш ніж на 90 банківських днів, товариство сплачує пайовику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми фактично внесених пайовиком грошових коштів за кожний день прострочення починаючи з 91-го дня.

ТОВ «Харківжитло» покладених на нього зобов`язань за договором пайової участі у будівництві житлового багатоквартирного будинку не виконало.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2013 року, позов ОСОБА_1 до ТОВ «Харківжитло» про стягнення пайового внеску, пені та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 65 739 грн 78 коп. за період з лютого 2012 року до січня 2013 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року, стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 60 840 грн 64 коп. за період з лютого 2013 року до січня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року в частині, що залишена без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2015 року, стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 96 346 грн 03 коп. за період з лютого 2014 року до січня 2015 року.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року, стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 227 681 грн 15 коп. за період з лютого 2015 року до січня 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до вимог статті 625 ЦК України

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК України 2004 року).

Рішення про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення виконання зобов`язань за договором є обов`язковим, у відповідача існує перед позивачем невиконане грошове зобов`язання, відповідальність за порушення якого настає за правилами статті 625 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, зробили передчасний висновок, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі трьох відсотків вартості послуг за кожний день прострочення відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів

Пунктом 10.3 договору від 10 січня 2006 року № 45/47 визначено, що у разі порушення ТОВ «Харківжитло» своїх зобов`язань, передбачених пунктом 2.4 цього договору, більше ніж на 90 банківських днів, товариство сплачує пайовику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми фактично внесених пайовиком грошових коштів за кожний день прострочення, починаючи з 91-го дня.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до судів, посилаючись саме на цей пункт договору, і є судові рішення, якими стягнуто на його користь пеню на підставі пункту 10.3 договору у загальному розмірі 450 604 грн 60 коп.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 пеню передбачену пунктом 10.3 договору від 10 січня 2006 року № 45/47 у розмірі 227 681 грн 15 коп. за період з 01 лютого 2015 року до 31 січня 2016 року.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року, стягнуто з ТОВ «Харківжитло» на користь ОСОБА_1 пеню передбачену пунктом 10.3 договору від 10 січня 2006 року № 45/47 у розмірі 204 856 грн 63 коп. за період з 01 лютого 2016 року до 26 липня 2017 року, в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошових зобов`язань відмовлено.

У цій справі ОСОБА_1 просив суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з ТОВ «Харківжитло» на його користь пеню в розмірі трьох відсотків вартості послуг за кожний день прострочення за період з 18 липня 2015 року до 19 липня 2016 року у розмірі 4 798 990 грн 80 коп. (438 264 х 3% х 365 днів).

Суди першої та апеляційної інстанції, відмовляючи у цій частині позовних вимог, зазначили, що на правовідносини, які склалися між сторонами у цій цивільній справі, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а має застосовуватися Закон України «Про інвестиційну діяльність» та Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року (провадження № 6-101цс12), участь особи у будівництві багатоквартирного будинку з метою набуття права власності на квартиру в ньому не є інвестицією в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність» і у разі виникнення спору щодо виконання зобов`язань за договором про таку участь у будівництві зазначений Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Висновок про можливість застосування положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин, що випливають з договору про участь у пайовому будівництві квартири, наведено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/20776/14-ц (провадження № 61-25322св18).

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 212 - 214, 303 ЦПК України 2004 року, неправильно визначили характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Положеннями пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, і порушення норм процесуального права допущені обома судами, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати наведені у цій постанові висновки, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк