Справа № 658/3560/19
(провадження № 2/658/263/20)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2020 року м.Каховка Херсонської області

Каховський міськрайонний суд Херсонської області

в складі головуючого судді Марків Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Ганжевої В.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

у відкритому судовому засіданні, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі перебувають на реєстраційному обліку місця проживання за вказаною адресою, проте не проживають в цьому будинку з 2015 року, оскільки виїхали на інше місце проживання.

За вказаних обставин позивач вважав, що відповідачі втратили право користування житлом.

Перебуванням відповідачів на реєстраційному обліку у житлі ОСОБА_1 створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, змушує до додаткових витрат на оплату комунальних послуг та позбавляє можливості отримати субсидію.

Відзивів на позов не надходило.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до змісту якої на задоволенні позовної заяви наполагав (а.с. 57)

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, відповідно до змісту якої не заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 16).

Відповідач ОСОБА_5 до суду не з`явився, належним чином повідомлений про день та час слухання справи у встановленому законом порядку, про причини неявки, ї поважність суд не оповістив; будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило.

Судом ухвалено про проведення судового засідання за відсутності учасників справи.

Судом встановлено, що 16 листопада 1971 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 13 - 14).

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 листопада 2011 року (а.с. 5) належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебувають на реєстраційному обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проте за даною адресою з 2015 року не проживають у даному житлі. Підтверджуються вказані обставини довідкою про склад сім`ї (а.с. 3), довідкою старшого кварталу (а.с. 4), показами, наданими в судовому засіданні свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 316, 321, 391 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у раз відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Суд визнає доведеним факт обмеження права власності ОСОБА_1 перебуванням відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на реєстраційному обліку місця проживання за адресою житла позивача.

Суд вважає, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не проживають в належному позивачу будинку без поважних причин понад один рік це є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом.

З приводу позовних вимог позивача про визнання його дружини ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до статті 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи спірний будинок було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до норм ст.ст. 60, 70 СК України належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 є співвласником спірного житлового будинку.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Суд, виходячи з вищевикладеного, дійшов до висновку, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо поділу житлового будинку, з дотриманням вимог ч. 2 ст. 69 СК України.

Доводи позовної заяви, що усі питання щодо поділу майна було вирішено добровільно між сторонами, що підтверджується листом (а.с. 16), наданим позивачем та відповідно до якого відповідач власноручно написала, що на будинок не претендує є необґрунтованими, та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не є належним доказом поділу спільного будинку у розумінні ст. 69 СК України.

Також, слід зазначити про те, що норми ст. 107 ЖК України, а також ст. 405 ЦК України на які посилається позивач, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони виникли з правовідносин приватної власності на житло між співвласниками будинковолодіння, а не між власником та членом його сім`ї, який не є власником, а тому доводи позовної заяви в цій частині є необґрунтованими.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про відмову ОСОБА_2 від права власності на житловий будинок позивачем не надано.

Також, позивачем не надано доказів того, що даний будинок є особистою його власністю.

За таких обставин, суди приходить до висновку про те, що наведені обставини є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 3 10, 13, 18, 263 265, 268, 280 282 ЦПК України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (адреса реєстраційного обліку місця проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстраційного обліку місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (адреса реєстраційного обліку місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (адреса реєстраційного обліку місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 (адреса реєстраційного обліку місця проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, якщо заяву про перегляд заочного рішення та/або апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання заяви про перегляд заочного рішення та залишення її без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) до апеляційного суду Херсонської області через Каховський міськрайонний суд Херсонської області.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду заяви повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.А. Марків