Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 569/3637/19

провадження № 61-14649св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Азот»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року в складі судді Кучиної Н. Г., та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року в складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» (далі - ПАТ «Азот») про стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що в період з 20 березня 2017 року до 30 березня 2018 року він працював на посаді програміста на ПАТ «Азот»

в м. Черкаси за сумісництвом.

Наказом ПАТ «Азот» від 28 березня 2018 року № 67-ВК його було звільнено з вказаного підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Звертав увагу на те, що відповідач не виплачував йому заробітну плату з січня

2018 року та не провів остаточний розрахунок з ним у день звільнення. Вказував, що станом на день звільнення заборгованість з заробітної плати становила

22 298,50 грн.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену в січні - квітні 2018 року заробітну плату в розмірі

22 298,50 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2019 року в розмірі 1 700,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену

в січні-квітні 2018 року заробітну плату в розмірі 22 298,50 грн. Стягнуто з

ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 1 700,00 грн, нараховану за період з 01 березня 2018 року до 01 лютого 2019 року. Стягнуто з

ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року до 17 квітня 2019 року в розмірі 177 009,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку, не виплатив заборгованість із заробітної плати, що утворилася за період з січня до квітня 2018 року, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної вище заборгованості, компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітну за весь час затримки розрахунку при звільненні. Щодо посилання представника відповідача на ту обставину, що на грошові кошти відповідача накладено арешт, суд першої інстанції зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Азот» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з правильності його висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати, компенсації втраченої частини доходів та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені.

При цьому апеляційним судом відхилено аргументи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для сплати позивачу компенсації втрати частини заробітку, з посиланням на виплату цієї компенсації у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, оскільки в цій справі вирішується питання про наявність підстав для нарахування відповідної компенсації, а не про строки її виплати.

Також апеляційним судом відхилено доводи апеляційної скарги про не зазначення судом в оскаржуваному рішенні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових

платежів, оскільки зазначена обставина не може бути підставою для його скасування, при цьому відповідно до статті 168.3 Податкового кодексу України (далі - ПК України) розрахунок податкових зобов`язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого джерела його виплати, проводиться податковим агентом, у тому числі роботодавцем, яким є ПАТ «Азот».

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У серпні 2019 року ПАТ «Азот» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року, у якій просить змінити резолютивні частини оскаржуваний судових рішень, доповнивши, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути стягнутий з відповідача на користь позивача з наступним відрахуванням при виплаті податків, інших обов`язкових платежів та зборів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі відповідач зазначає обставини на які посилався, в тому числі, і в апеляційній скарзі, щодо відсутності вини відповідача в невиплаті позивачу заробітної плати в заявлений у позові період, щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача компенсації втрати частини доходів, проте з огляду на прохальну частину касаційної скарги відповідач не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без вирахування суми податку та обов`язкових платежів, який роботодавець буде зобов`язаний виплатити позивачу. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не вказав в резолютивній частині рішення, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, а суд апеляційної інстанції, не звернувши увагу на доводи апеляційної скарги, незаконно залишив рішення районного суду в цій частині без змін.

Враховуючи прохальну частину касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають перегляду касаційним судом в частині розміру стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на частину першу статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Азот» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, у редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що позивач працював на посаді програміста ПАТ «Азот»

в м. Черкаси за сумісництвом.

Наказом ПАТ «Азот» від 28 березня 2018 року № 67-ВК позивача було звільнено з займаної посади на підставі положень пункту 1 частини першої статті

36 КЗпП України.

Відповідно до довідки ПАТ «Азот» від 02 листопада 2018 року загальна сума заборгованості ПАТ «Азот» з заробітної плати ОСОБА_1 станом на 01 листопада 2018 року становить 22 298,50 грн, з яких: за січень 2018 року - 6 878,39 грн, за лютий 2018 року - 3 175,00 грн., за березень 2018 року - 11 149,25 грн, за квітень

2018 року - 1 095,86 грн.

Станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з зазначеним вище позовом заборгованість відповідачем не виплачена, що останнім не заперечувалось.

Таким чином, ПАТ «Азот» зобов`язане сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по день ухвалення рішення судом. Кількість робочих днів в зазначеному періоді становить 262 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 675,61 грн.

Судами також встановлено, що розмір середнього заробітку за час

затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за період

з 31 березня 2018 року до 17 квітня 2019 року включно становить 177 009,82 грн (675,61 грн х 262 дні).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України судам слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що в день звільнення з ОСОБА_1 не було проведено остаточного розрахунку, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до положень статті 117 КЗпП України, правильно визначивши його розмір.

У касаційній скарзі відповідач не погоджується з тим, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції, залишеного без змін постановою апеляційного суду, не зазначено що сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню, зазначена без урахування податку та обов`язкових платежів.

Зазначені доводи відхиляються Верховним Судом, оскільки ці обставини не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, з огляду на наступне.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте, в рішенні Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня

2019 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду

від 04 липня 2019 року, не зазначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута без урахування податків і зборів.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

З наведеного вбачається, що не зазначення судом, що сума середнього заробітку вказана без урахування податку та обов`язкових платежів, не є підставою для його скасування, оскільки під час виконання зазначеного рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшиться на суму податків і зборів.

Вище зазначене, спростовує доводи касаційної скарги про наявність підстав для зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, при цьому зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик