Справа № 2-990/11
Провадження № 6/487/305/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., при секретарі - Прокопчук А.В., за участю представника заявника - адвоката Пономаренко В.Ю., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

21.09.2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він просить суд визнати виконавчий лист №2-990/11, виданий 27.12.2011 р. Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13.11.2007 р. в розмірі 1206322,97 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги мотивував тим, що на виконанні приватного виконавця Баришнікова А.Д. перебуває виконавчий лист №2-990/11, виданий 27.12.2011 р. Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованості за кредитним договором № від 13.11.2007 року в розмірі 1206322,97 грн.. Зауважив, що даний виконавчий лист вже неодноразово пред`являвся до державної виконавчої служби. Так, останній раз постановою державного виконавця від 03.10.2016 р. було відкрито виконавче провадження №52384518 та постановою від 25.04.2017 р. закінчено. Постановою приватного виконавця від 27.04.2020 р. відкрито виконавче провадження №61930431. Відтак, зауважив, що виконавчий документ було пред`явлено до виконання з порушенням встановленого трирічного строку. Зазначив, що ухвалою Господарського суду Миколаївської області у справі №5016/1789/2011 (18/29) грошові вимоги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у розмірі 1362787,08 грн., заявлені в рамках справи про банкрутство ФОП ОСОБА_2 , що виникли на підставі договору надання споживчого кредиту №0, визнано погашеними. Звернув увагу суду на те, що зазначена вище сума значно перевищує суму, стягнуту за рішенням суду. Зазначив, що постановою господарського суду Миколаївської області від 28.04.2011 р. ФОП ОСОБА_3 було визнано банкрутом, при цьому грошові вимоги за договором споживчого кредитку №0 в рамках згаданої справи заявлено не було. На підставі викладеного вважає, що виконавчий лист №2-990/11, виданий 27.12.2011 р. Заводським районним судом м. Миколаєва, є таким, що не підлягає виконанню.

Представник заявника адвокат Пономаренко В.Ю. в судовому засідання вимоги заяви підтримала, просила про їх задоволення.

Стягувач та приватний виконавець до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали заяви, цивільної справи №2-990/11, суд прийшов до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 08 червня 2010 року до Заводського районного суду м. Миколаєва звернулось ПАТ «УкрСиббанк» з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 13.11.2007 р. в сумі 1206322,97 грн. та судового збору в сумі 1700,00 грн..

Заочним рішенням суду від 12.04.2011 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено та 27.12.2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №2-990/11 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 1206322,97 грн..

За вказаним виконавчим листом у період з 2012 року по 2017 рік було неодноразово відкрито виконавчі провадження, проте виконавчий документ повертався стягувачу через відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення.

До того ж, у постанові старшого державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Пєрєвєрзєвої Н.М. від 25.04.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, було зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений в строк до 25.04.2020 року.

27.04.2020 року від ТОВ «Кей-Колект» (правонаступника ПАТ «УкрСиббанк») до приватного виконавця Баришнікова А.Д. надійшла заява про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2020 року, за якою останнім було винесено постанову та відкрито виконавче провадження №61930431 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 13.11.2007 р. в сумі 1206322,97 грн..

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постановами господарського суду Миколаївської області було визнано банкрутами. При цьому, було затверджено реєстри вимог кредиторів, до яких були включені вимоги, зокрема, і Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (правонаступник ТОВ «Кей-Колект»).

Відповідно до копій ухвал господарського суду Миколаївської області від 12.11.2012 року та 06.02.2013 року, затверджено звіт ліквідаторів та ліквідаційні баланси, припинено підприємницьку діяльність фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 , ОСОБА_1 провадження у справі про банкрутство припинені, вимоги кредиторів визнано погашеними.

Так, у даній заяві ОСОБА_1 посилається на повторне пред`явлення виконавчого листа від 27.12.2011 року до виконання з порушенням передбаченого строку та на те, що ухвалами господарського суду Миколаївської області грошові вимоги ТОВ «Кей-Колект», заявлені в рамках справи про банкрутство ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що виникли на підставі договору надання споживчого кредиту №0, визнано погашеними та відповідно до положень ст.49 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла на момент прийняття рішення) фізична особа визнана банкрутом, звільняється від подальшого виконання грошових вимог кредиторів, що були заявлені після визнання фізичної особи банкрутом. У зв`язку з чим, вважає, що вимоги стягувача є безпідставними, а виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Однак, суд не погоджується з позицією заявника зважаючи на наступне.

Згідно з п. 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року (далі Закон), який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.

Частиною 5 ст.37 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

У частині 5 ст.12 Закону зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю у повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Статтею 264 ЦК України встановлено, що після переривання перебіг строку починається заново, а час, що минув до переривання, до нового строку не зараховується.

З матеріалів заяви вбачається, що строк повторного пред`явлення виконавчого документу №2-990/11 було визначено до 25.04.2020 року. ТОВ «Кей-Колект» звернулося до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження 14.04.2020 року (вих. дата на заяві). В день надходження вказаної заяви до приватного виконавця Баришнікова А.Д., 27.04.2020 року останнім було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61930431.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що твердження заявника про те, що стягувач пропустив строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, є безпідставним.

Разом з тим, щодо інших доводів заявника, суд приходить до наступного.

Частиною 1 статті 52 ЦК України передбачено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у цивільній справі № 320/9471/15-ц.

Статтею 53 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов`язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» №2343-ХІІ від 14 травня 1992 (в редакції, що діяла на час постановлення ухвал господарського суду Миколаївської обалсті) врегульовував особливості банкрутства фізичної особи у статтях 47-49.

Так, відповідно до ч.1 ст.47 Закону №2343-ХІІ правила, передбачені цією статтею, застосовуються до відносин, пов`язаних з визнанням громадянина - суб`єкта підприємницької діяльності банкрутом.

Отже, законодавець визначив сферу застосування закону, обмеживши її суб`єктами підприємницької діяльності, при цьому фізичні особи - підприємці, що мають заборгованість, яка не пов`язана з веденням підприємницької діяльності, не підпадають під сферу регулювання наведеного Закону та не могли бути суб`єктами банкрутства відповідно до положень Закону про банкрутство.

Відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 320/9471/15-ц та від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 12-113гс18 та від 05.06.2018 у справі №338/180/17.

Більш того, досліджуючи копію заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.04.2011 року, суд вважає встановленим, що виконавчий лист №2-990/11 по зазначеній справі було видано для стягнення з боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як фізичних осіб, їх боргових зобов`язань, що виникли на підставі відповідних договорів. Аналогічний висновок можливо зробити також, дослідивши копії договору про надання споживчого кредиту, іпотечного договору та договору поруки, адже жодних зауважень, щодо того, що позичальник діяв як фізична особа-підприємець та отримав кредитні кошти виключно як суб`єкт господарювання означені договори не містять.

Разом з тим, інша обставина, яка свідчить на підтвердження позиції суду є мета отримання коштів споживчі потреби, та відсутність у вище згадуваному рішенні суду від 12.04.2011 року застереження щодо стягнення боргу з ФОП.

Таким чином, виходячи з наведеного, визнання ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця банкрутом за боргами які виникли у нього в процесі діяльності як ФОП, на думку суду, не звільняє його від виконання зобов`язання яке він взяв на себе як фізична особа, а виконавчий документ про стягнення боргу з останнього визначає боржника як фізичну особу, без зазначення його господарського статусу та підлягає виконанню.

Отже, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 260-261, 354, 432 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду в порядку передбаченому ст.354 ЦПК України.

Головуючий суддя Боброва І.В.