Справа 206/467/20
Провадження 2/206/436/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

03 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно (а.с. 2-4).

17.08.2020 року позивачем ОСОБА_1 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська була подана уточнена позовна заява до ОСОБА_2 , третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно. В якому просить суд визнати факт належності заповіту від 06.05.2008р., який посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3-1685. Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за заповітом, право власності на Ѕ житлового будинку з господарчо-побудовими будівлями та право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 площею 273 кв.м. (а.с. 87-90).

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що згідно рішення народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 03.08.1985р., право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_3 (1/2 частка) та за ОСОБА_4 (1/2 частка). Вказаним рішенням було поділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_5 площею 273 кв.м. і ОСОБА_4 273 кв.м. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 приходяться йому дідусем і бабусею. ОСОБА_5 06.03.1992р. змінила прізвище на ОСОБА_6 , в зв`язку з реєстрацією шлюбу. Таким чином, домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 (1/2 частка) і ОСОБА_7 (1/2 частка). І право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 площею 273кв.м. і ОСОБА_4 площею 273 кв.м. 06.05.2008р. у м. Дніпропетровськ, ОСОБА_4 здійснив розпорядження щодо належного йому майна, шляхом складання заповіту, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3-1685. Вказаним заповітом ОСОБА_4 зайповів ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності частину житлового будинку. В заповіті від 06.05.2008р. державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. при посвідченні допустив технічну помилку в адресі об`єкта спадкування, вказавши, що: «належну заповідачу на праві приватної власності частину житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та земельною ділянкою АДРЕСА_1 .» Але на справді, громадянину ОСОБА_4 (заповідачу), на момент складання заповіту, належало на праві приватної власності частина житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та земельною ділянкою АДРЕСА_1 .» Цей факт підтверджується витягом з реєстру прав власності виданим КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 18.04.2008р. №18562882. Вважає, що дана помилка в заповіті від 06.05.2008 року №3-1685 була допущена нотаріусом технічно під час виготовлення заповіту за допомогою технічних засобів. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, для прийняття спадщини у встановлений законодавством строк, він звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори. Спадкову справу було відкрито і надано перелік документів, які необхідно зібрати для отримання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, всі документи ним були подані. 21.01.2020р.державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Причиною відмови є розбіжність адреси частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який заповіданий і адреси, частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який належав спадкоємцю згідно правовстановлюючих документів. Вказаною постановою ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку. Також, 04.08.2020 з`ясувалося, що його мати - ОСОБА_2 , яка є дочкою ОСОБА_4 , зверталась до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємиця першої черги за законом, але їй також було відмовлено у зв`язку з наявністю заповіту. За таких обставин, єдиним способом виправлення технічної помилки в заповіті від 06.05.2008р. для реалізації його спадкових прав після смерті ОСОБА_4 є встановлення факту належності заповіту від 06.05.2008р. №3-1685. Необхідність встановлення факту належності правовстановлюючого документу викликана тим, що на даний час позивач має бажання прийняти спадщину, але немає змоги цього зробити в зв`язку з тим, що в заповіті допущена помилка (а.с. 87-90).

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розглядати справу без їх участі, згодні з будь-яким рішенням суду (а.с 112).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2020 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 16).

06.04.2020 позивачем було подано заяву про усунення недоліків на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху (а.с. 18).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2020 року по даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 19).

30.04.2020 представником Дніпровської міської ради Ахрипенко А.О. було подано відзив на позовну заяву, в якій він просив у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 23,24).

20.07.2020 винесено ухвалу, якою витребувано з Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори, копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 44).

17.08.2020 позивачем до канцелярії суду подано клопотання про заміну неналежного відповідача належним (а.с. 80,81).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2020 клопотання позивача задоволено. Виключено з числа відповідачів Дніпровську міську раду, залучено у якості відповідача ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно (а.с. 108).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 30.09.2020 підготовче судове засідання закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с. 117).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що з свідоцтва про народження виданого 04.05.1960 року, серія НОМЕР_2 , вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_2 , батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (а.с. 61).

З свідоцтва про народження виданого повторно 21 грудня 2018 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (а.с. 63).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 22 січня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Самарського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, 14 грудня 1984 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано (а.с. 57).

06.05.2008 року державним нотаріусом Отроцюк О.В., Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт, відповідно до якого « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , народилася - с. Федотівка Шугоровського району Татарстан, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, повністю розуміючи значення своїх дій та без будь - якого тиску зі сторони, відповідно до власного волевиявлення, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені на праві приватної власності частину житлового будинку з господарчо - побутовими будівлями та земельною ділянкою АДРЕСА_1 , заповідаю: гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 » (а.с. 55).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.05.2020 року за №209286576, вбачається, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 56,5 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці 518 кв.м., належить ОСОБА_12 Ѕ частина та ОСОБА_13 Ѕ частина (а.с. 34,35).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.05.2020 року за №209288134, власником нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 600 кв.м., є ОСОБА_4 (а.с. 36-38).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за №18562882, від 18.04.2008, вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 Ѕ частка та ОСОБА_4 Ѕ частка (а.с. 8).

Рішенням народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 06.08.1985 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння та поділ домоволодіння і земельної ділянки, виділено ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 273 кв.м. (а.с. 104-105).

16 січня 2009 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть, серії НОМЕР_4 , в якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с. 50).

26 січня 2009 року ОСОБА_2 було подано до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак в задоволенні заяви було відмовлено (а.с. 49).

З свідоцтва серії НОМЕР_5 про розірвання шлюбу виданого 25.06.2012 року, вбачається, що 25 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 65).

21 січня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с. 70). 21.01.2020 року державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (чотири) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 . Також в постанові зазначено, що адреса житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, який заповіданий, не співпадає з адресою житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який належав спадкодавцю згідно правовстановлюючих документів (а.с. 71).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положенням ст. 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Змістом ст. 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини.

За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З вивчених письмових матеріалів справи було встановлено, що при складанні заповіту від 06.05.2008 року, державним нотаріусом Отроцюк О.В., Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було помилково зазначено адресу заповідного майна ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , даного висновку суд прийшов перевіривши та вивчивши письмові матеріали справи з яких вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належала Ѕ частина житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями АДРЕСА_1 . За схожою адресою по вулиці, а не АДРЕСА_1 , майно належить іншим особам, а не заповідачу ОСОБА_4 .

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 3-13, 141,235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити факт належності заповіту від 06.05.2008 року, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. та зареєстрованому в реєстрі за №3-1685, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування за заповітом, право власності на Ѕ житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 , площею 273 кв.м., після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2020 року.

Суддя А.О. Сухоруков