Дата документу 31.12.2020
Справа № 501/1243/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про стягнення боргу за договором позики

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 15.04.2020 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 26.03.2018 року в розмірі 842880,06 грн., з яких 841845,00 грн. - сума позики, 1035,06 грн. - 3% річних та судові витрати.

Позов мотивований тим, що 26.03.2018 між ОСОБА_1 (далі - позикодавець) та ОСОБА_2 (далі - позичальник) був укладений договір позики, за умовами якого позичальник позичив, а позикодавець передав 30 000 доларів США, що на момент укладання договору становило еквівалент 787800 грн.

Позивач стверджує в позові, що на підтвердження факту укладання договору та передання грошей було видано позикодавцю ОСОБА_1 розписку від 26.03.2018, яка посвідчує факт отримання ОСОБА_2 у борг грошових коштів у розмірі 30000 доларів США із зобов`язанням повернути позику в строк до 30.03.2020.

Станом на 31.03.2020 ОСОБА_2 своїх зобов`язань належним чином не виконав, вказану суму позики позикодавцю у визначений договором строк не повернув та не здійснив погашення боргу шляхом відчуження квартири 60 кв.м. № НОМЕР_1 загальною площею 63,42 кв.м.

Також, позивач зазначає в позові, що у зв`язку із неповерненням відповідачем суми позики своєчасно, його борг складає 841 845,00 грн. за офіційним курсом, встановленим Національним банком України станом на 31.03.2020 (за 1 долар США - 28,0615 грн.) та три проценти річних від простроченої суми - 1035,06 грн.

Представник відповідача 26.08.2020 надав до суду відзив на позов (а.с.64-70), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що:

- відповідач грошових коштів від позивача у сумі 30000,00 доларів США не отримував;

- свідки, які зазначені в розписці не були присутні під час написання цієї розписки, дата складання розписки та її підписання відповідачем й свідками є різною;

- розписка вказаного змісту була написана за інших обставин, а саме, що в 2002 році сторонами було засновано ТОВ «Монтаж - 23», якому рішенням виконкому Овідіопольської селищної ради від 15.12.2005 надано дозвіл не продовження будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; 26.04.2007 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та ТОВ «Монтаж - 23» розпочало із залученням інвестицій та за власні кошти будівництво багатоповерхового будинку. У подальшому у зв`язку з різними поглядами сторін на розвиток ТОВ «Монтаж - 23» та бажанням позивача вийти зі складу учасників підприємства, останній вийшов 03.08.2017 зі складу учасників ТОВ «Монтаж - 23». Відповідач вказує у відзиві, що у зв`язку з тим, що під час їх тривалого перебування учасниками товариства, були витрачені спільні кошти на будівництво багатоповерхового будинку та гаражів та того, що відповідач став єдиним учасником ТОВ «Монтаж - 23», позивач запропонував відповідачу скласти розписку, за змістом якої останній визнає борг у сумі 30000,00 доларів США, що є грошовою часткою позивача у будівництві вищевказаного будинку та зобов`язується її повернути квартирою 60 кв.м. № НОМЕР_1 загальною площею 63,42 кв.м., що відповідає сумі боргу за ціною продажу на момент повернення в побудованому будинку та сторонами була оговорена приблизна дата завершення будівництва будинку та передання квартири - не пізніше 30.03.2020.

В судовому засіданні передставник позивача просив суд задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пояснення викладені у відзиві на позов.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу від 15.04.2020 позов розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.39).

Ухвалою судді від 30.04.2020 відкрито провадження у справі (а.с.46-47).

Ухвалою судді від 30.04.2020 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с.50-51).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 24.09.2020 витребувано у ОСОБА_1 оригінал розписки від 26.03.2018 року для дослідження в судовому засіданні, задоволено клопотання про виклик та допит свідків, витребувано від Чорноморської державної податкової інспекції інформацію щодо доходу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за період з 20.03.2007 року по 26.03.2018 року (а.с.144, 152-154).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 25.09.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про призначення судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа - відмовлено (а.с.151, 156-157).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до копії розписки від 26.03.2018 вбачається, що ОСОБА_2 взяв в борг 30000 доларів США у ОСОБА_1 на будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строком на два роки та зобов`язався повернути вищевказану суму або готівкою, або квартирами 60 кв.м. № НОМЕР_1 загальною площею 63,42 кв.м. відповідній сумі боргу по ціні продажу на момент повернення в побудованому будинку, але не пізніше 30.03.2020 (а.с.7).

Оригінал розписки досліджено в судовому засіданні.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка була бухгалтером ТОВ «Монтаж - 23», пояснила, що за спірною розпискою кошти не передавалися, грошові зобов`язання були домовленістю між сторонами щодо передачі майна - квартири у якості компенсації після виходу позивача зі складу учасників ТОВ «Монтаж - 23».

Свідок ОСОБА_5 відмовився надавати пояснення, посилаючись на Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила суду, що їй невідомо коли і де складалася відповідачем розписка від 26.03.2018, невідомо коли передавались позивачем відповідачу грошові кошти та в якому розмірі, особисто при складанні розписки та при передачі коштів вона не була присутня, не памятає коли їй надали вказану розписку для підпису.

Також, судом досліджено копії:

- статуту ТОВ «Монтаж - 23» та змін до нього (а.с.72-113);

- рішення №312 виконкому Овідіопольської селищної ради (а.с.113);

- рішення Овідіопольської селищної ради №398-V від 26.04.20107 (а.с.114);

- наказу ТОВ «Монтаж - 23» від 06.03.2017 про вступ на посаду (а.с.115);

- протолу №17 загальних зборів учасників ТОВ «Монтаж - 23» (а.с.116-118);

- витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.118-120);

- договору оренди земельної ділянки (а.с.121-123);

- фінансових проектів (а.с.124-126);

- інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.127-131).

Згідно інформації ГУДПС в Одеській області, фізична особа підприємець ОСОБА_1 за період 2007-2019 років надавав звітність та вказував дохід згідно наданої податкової декларації за:

- 2007 - 364535,0 грн.;

- 2008 - 45316,0 грн.;

- 2009 - 0 грн.;

- 2010 - 0 грн.;

- 2011 - 0 грн.;

- 2012 - 14400,0 грн.;

- 2013 - 2015 - 0 грн.

- 2016 - 30000,00 грн.;

- 2017 - 2019 - 0 грн.

ІV. Оцінка Суду.

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно правового висновку, зробленого у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми у борг позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів.

Дослідивши правову природу розписки від 26.03.2018, суд прийшов до висновку про наявність між сторонами договірних відносин за договором позики.

Доводи відповідача про те, що відповідач грошових коштів від позивача у сумі 30000,00 доларів США не отримував; розписка вказаного змісту була написана за інших обставин, як домовленість сторін щодо виходу одного зі складу засновників ТОВ «Монтаж - 23», тощо, є безпідставними.

Так, з тексту оригіналу розписки від 26.03.2018 вбачається, що ОСОБА_2 взяв в борг 30000 доларів США у ОСОБА_1 на будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 б в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строком на два роки та зобов`язався повернути вищевказану суму або готікою, або квартирами 60 кв.м. НОМЕР_1 загальної площі 63,42 кв.м. відповідній сумі боргу по ціні продажу на момент повернення в побудованому будинку, але не пізніше 30.03.2020 (а.с.7).

Отже, доводи сторони відповідача, що розписка вказаного змісту була написана за інших обставин, як домовленість сторін щодо виходу одного зі складу засновників ТОВ «Монтаж - 23», тощо, не підтверджуються текстом самої розписки.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, тому суд доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, визначеній договором.

У відповідності до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як встановлено судом, станом на 31.03.2020 року заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 26.03.2018 становить 30000 доларів США, що за офіційним курсом, встановленим Національним банком України станом на 31.03.2020 (за 1 долар США - 28,0615 грн.) складає 841845,00 грн.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги факт невиконання боржником своїх боргових зобов`язань за договором позики, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 26.03.2018 в сумі 841845,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу, суд зазначає наступне.

Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 16.11.2016року у справі № 6-1286цс16 вказав, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-79цс-14 від 02.07.2014 року.

Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦПК України, як особливої міри відповідальності, суд приходить до переконання, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три відсотки річних обчислені із суми боргу, що утворилася станом на 31.03.2020 року, вираженої у національній валюті.

Суд погоджується з розміром 3% річних від простроченої суми у розмірі 1035,06 грн., наведеною позивачем у позові, яка не спростована відповідачем.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 8428,81 грн (а.с.18).

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики від 26.03.2018 року в розмірі 842880,06 грн., з яких 841845,00 грн. - сума позики, 1035,06 грн. - 3% річних, судові витрати у розмірі 8428,81 грн.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко