ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2020 року м. Чернівці

справа № 723/4146/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Бужори В.Т.),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в червні 2010 року отримав в борг кошти в розмірі 34 000 доларів США, у ОСОБА_2 , який надав гроші в борг, за умови передачі йому в заставу майна, як гарантію забезпечення виконання ним грошового зобов`язання.

Єдиним майном, яке перебувало в його особистій приватній власності, були житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,1942 та, кадастровий номер :02:001:0047, за цією ж адресою.

Відповідач погодився виступити іпотекодержателем зазначеного нерухомого майна, шляхом укладення відповідних договорів.

_________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/934/20

Тому, 17.06.2010 року він та ОСОБА_3 написали розписку, згідно якої позичили у відповідача 34 000 доларів США, за які в заставу надали («переписали») будинок. Дати повернення боргу не зазначено, а тому за домовленістю це мала бути перша вимога позикодавця.

25.06.2010 року позивач із відповідачем прибули до нотаріуса, де, як він вважав, було укладено договори застави (іпотеки) на житловий будинок та земельну ділянку, а не договори купівлі-продажу.

В серпні 2019 року отримав позовну заяву ОСОБА_2 із вимогами про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом зняття з реєстрації та виселення. В додатках до позовної заяви, в тому числі були і залучені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25.06.2010 року, які знаходяться по АДРЕСА_2 .

Посилався на те, що не мав на меті укладення договорів купівлі-продажу належного йому єдиного житла та земельної ділянки, а тільки передавав їх в заставу (іпотеку) під грошове зобов`язання. Більше того, він не отримував коштів за це майно, а з червня 2010 року безперешкодно і постійно проживає та зареєстрований в цьому будинку. У 2013 році на земельній ділянці побудував нежитлове приміщення площею 0,84 кв.м., що також підтверджує факт його там проживання та догляд за будинком та земельною ділянкою. За таких обставин, враховуючи вчинення правочинів під впливом помилки, він змушений звернутись в суд про визнання їх недійсними.

Просив застосувати ст. ст. 203, 215, ч. 1 655 ЦК України до цих правовідносин, визнати договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними, у зв`язку із недосягненням згоди про всі істотні умови договору купівлі-продажу, недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено

Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції не надав оцінки наявним у справі письмовим доказам, показів свідків, не з`ясував усіх обставин справи, які спростовують факт отримання мною грошових коштів по оскаржуваних договорах.

При ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано підстав, які були наведені в позові щодо недійсності правочинів, які були вчинені під впливом помилки, оскільки ним фактично не продано, а відповідачем фактично не куплено спірні житловий будинок та земельна ділянка, оскільки ОСОБА_2 не здійснив за нього оплати, жодного дня в будинку не перебував, не здійснює витрати по утриманні будинку, не ставив питання до серпня 2019 року про його виселення, в той же час як він всі ці роки здійснював дії, які спрямовані на утримання та збереження майна.

Судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Зазначає, що укладаючи спірні договори ним неправильно сприйнято фактичні обставини правочину, так як він помилився щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення, оскільки наміру продавати нерухоме майно він наміру не мав, а лише хотів укласти договір застави (іпотеки) нерухомого майна під виконання взятих грошових зобов`язань перед відповідачем на підставі розписки від 17.06.2010 року.

Щодо строку позовної давності, то до вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Просить скасувати рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, і спрямованими на можливе ухилення від взятої на себе цивільної відповідальності.

Зазначає, що дійсно в червні 2010 року позичив ОСОБА_1 34 000 доларів США, і 17.06.2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 написали розписку, згідно якої вони позичили у нього 34 000 доларів США, та зобов`язалися їх повернути. Однак, через декілька днів ОСОБА_1 повідомив, що повернути борг не взмозі і запропонував передати йому у власність будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, що розташовані в селі Давидівка Сторожинецького району. В судових засіданнях позивач намагався довести ту обставину, що при укладенні оспорюваних договорів, він їх не читав, лише поставив підпис у відповідні графі, екземпляру договору не отримував, однак це не відповідає дійсності, оскільки перед укладенням договорів ОСОБА_1 , особисто збирав всі необхідні документи для оформлення договорів купівлі-продажу та передав оригінали документів на будинок та земельну ділянку.

Безпідставними є доводи апелянта про погане володіння українською мовою, оскільки є румуномовним, оскільки в судових засіданнях жодних клопотань про участь у справі перекладача не заявлялося, він надавав покази та відповіді на запитання на українській мові, що спростовують посилання про не можливість читати українською мовою, тому він розумів, які договори підписує, оскільки міг їх прочитати.

Посилання апелянта про неотримання коштів за оспорюваними договорами, спростовуються пунктами договорів, в яких зазначено, що продавець отримав від покупця кошти до підписання цього договору, а також повідомив, що в зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах не перебуває майно належить йому на праві особистої власності. Під час вчинення правочину нотаріусом було дотримано всі вимоги діючого законодавства.

Після укладення оспорюваних договорів він дозволив позивачу проживати у будинку, у зв`язку із чим ОСОБА_1 сказав, що при першій вимозі зніметься із реєстрації та передасть ключі від будинку та споруд.

Вказує, що позивачем не надано доказів того, що при укладенні правочину мала місце помилка, він усвідомлював свої дії, бажав такого настання та добровільно уклав правочин, тим самим вступив в цивільно-правові відносини з ним, оскільки вони мали повну уяву про предмет договору та досягли всіх істотних його умов.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений із усвідомленням для сторін реальних наслідків після його підписання із визначенням суми продажу нерухомих об`єктів, яку продавець отримав від покупця повністю до підписання цих договорів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом установлено що в червні 2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з проханням позичити йому кошти в розмірі 34 000 доларів США.

17 червня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 написали розписку, згідно якої позичили у відповідача ОСОБА_2 34 000 доларів США, за які в заставу вони надали («переписали») будинок. Дати повернення боргу не зазначено, а тому за домовленістю це мала бути перша вимога позикодавця (а.с. 8).

25 червня 2010 року уклали договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

В серпні 2019 року позивач отримав з Сторожинецького районного суду Чернівецької області рекомендований лист із ухвалою про відкриття провадження у цивільній справі № 723/2877/19 за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом зняття з реєстрації та виселення. Разом із ухвалою надіслано примірник позовної заяви із додатками до неї, в тому числі договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25.06.2010 року, які знаходяться по АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у пункті 3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно з пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Підставою для звернення до суду з даним позовом є невідповідність оспорюваного договору купівлі-продажу загальним підставам дійсності правочинів, зазначених у частині 5 статті 203 ЦК України, оскільки позивач ОСОБА_1 зазначає, що він не мав на меті укладення договорів купівлі-продажу належного йому єдиного житла та земельної ділянки, а тільки передавав їх в заставу (іпотеку) під грошове зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (статті 655 ЦК України).

Обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до статті 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Так, відповідно до пункту 1 оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку продавець ОСОБА_1 продав, а покупець ОСОБА_2 купив житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_2 , розташований на приватній земельній ділянці площею 0,1942 га., згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №112227 виданого Давидівською сільською радою 10 січня 2008 року.

В преамбулі оспорюваних договорів зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з підставами визнання недійсності правочинів, розуміють значення своїх дій, без будь-якого до того примусу уклали договори купівлі-продажу.

Згідно пункту 3 цього договору продаж цей вчинено за 485989 гривень, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Пунктом 13 договору зазначено, що продавець, ОСОБА_1 , повідомляє, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває, житловий будинок з належними до нього господарським будівлями та спорудами належать йому особисто, в спільній сумісній власності не перебуває.

Договір складений в двох примірниках, з яких один залишається у нотаріуса, інший видається покупцю (пункт 16 ).

Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки, п.1.1. продавець ОСОБА_1 продав, а покупець ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,1942 га, яка розташована за адресою село Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно пункту 2.1. продаж земельної ділянки проводиться за 21479 гривень, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Зазначені договори купівлі-продажу посвідчені ОСОБА_4 , нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, який встановив особу сторін, їх дієздатність.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що в момент підписання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 червня 2010 року особи, які його підписали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, посвідчений нотаріально та зареєстрований у встановленому порядку. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що зазначено в договорі.

Відповідно до пункту 36 глави 3 розділу I Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, яка діяла на час укладення оспорюваного договору, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Позивачем не доведено, що зміст договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Суд першої інстанції врахував положення статей 203, 215 ЦК України, встановлені у справі обставини, підстави звернення з позовом та, встановивши відсутність обставин, які б свідчили про те, що укладення оспорюваного правочину не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 5 ст. 203 ЦК України для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач будь-яких коштів від продажу будинку та земельної ділянки не отримував, а договір купівлі-продажу мав бути договір застави, спростовується змістом договору, зокрема пунктом 3 договору купівлі продажу житлового будинку, та пункту 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, в яких конкретно зазначено, що продавець отримав від покупця кошти повністю до підписання цього договору. Даний договір підписаний сторонами, засвідчений нотаріусом, і жодних зауважень чи доповнень сторони не заявляли.

Посилання апелянта на те, що ним неправильно сприйнято фактичні обставини договору, так як він помилився щодо правової природи правочинів, спростовуються наступним.

Однією з правових підстав для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними є вчинення його під впливом помилки (ст. 229 ЦК України).

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, неправильного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені з метою забезпечення виконання ним за грошовим зобов`язанням, посилаючись на розписку про отримання в борг 34 000 доларів США, з якої вбачається, що в заставу за отримані кошти «переписали» будинок, і по першій вимозі ОСОБА_2 - ОСОБА_1 зніметься із реєстрації з будинку та передасть від нього ключі.

Зміст вказаної розписки свідчить про обізнаність позивача про наслідки укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, під час укладення яких він мав можливість ознайомитися з його змістом, тому є необґрунтованим посилання апелянта на вчинення договорів внаслідок помилки, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачем дії нотаріуса, по укладенню договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки, в установленому законом порядку не оскаржено.

Посилання апелянта на те, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу, сторони мали намір забезпечити в такий спосіб виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики, що підтверджується розпискою, не підтверджено матеріалами справи .

Наявність розписки свідчить про існування між сторонами позикових зобов`язань, оскільки воля позивача на продаж будинку та земельної ділянки зафіксована у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу, а тримання коштів в борг від відповідача, не підтверджує недійсність оспорюваних договорів купівлі-продажу і не свідчить про намір сторін вчинити інший правочин, ніж той, який ними фактично вчинений.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані договори купівлі-продажу укладені у письмовій формі і нотаріально посвідчені та на їх підставі ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно, а позивачем не доведено намір (волю) сторін укласти інший договір (договір застави), ніж той, який вони фактично уклали (договір купівлі-продажу), тому вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 25 червня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Апелянтом не доведено, що зміст договору купівлі-продажу суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Суд першої інстанції врахував положення статей 203, 215 ЦК України, встановлені у справі обставини, підстави звернення з позовом та, встановивши відсутність обставин, які б свідчили про те, що укладення оспорюваного правочину не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 5 ст. 203 ЦК України для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 06 січня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк