Справа № 461/4622/19 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3172/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.

суддів Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Зубачик Н.Б., у справі за позовом Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний центр екстренної допомоги та медицини катастроф" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 30 120 грн.02 коп. у відшкодування майнової шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що 02 лютого 2017 року наказом № 22-3 Управління майном спільної власності Львівської обласної ради ОСОБА_1 . був призначений на посаду генерального директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». 02 листопада 2018 року наказом № 861-к відповідача за підписом генерального директора ОСОБА_1 було звільнено з роботи ОСОБА_2 , завідувача навчально-тренувального відділу, у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. 10 січня 2019 року наказом № 05-3 Управління майном спільної власності Львівської обласної ради ОСОБА_3 В. звільнений з роботи. 21 січня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у справі №406/9449/18 затверджено мирову угоду, укладену між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». У відповідності до вказаної ухвали відповідач зобов`язався поновити позивача ОСОБА_2 на роботі на посаді. Крім цього, стягнуто з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03 листопада 2018 року по 21 січня 2019 року в сумі 15 510, 42 грн., фактичні витрати на професійну правову допомогу по даній справі в сумі 13 200, 00 грн. та стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 1 409 грн. 60 коп. Позивачем виконано вимоги вказаної ухвали суду у повному обсязі. Вважає, що внаслідок порушення покладених на генерального директора ОСОБА_1 трудових обов`язків відповідачу КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» було заподіяно шкоду у розмірі 30 120 грн. 02 коп.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року позов Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» 15 510, 42 грн. відшкодування майнової шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» судовий збір у розмірі 989, 23 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним, таким, що не відповідає вимогам закону, як процесуального так і матеріального права, судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи та не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд першої інстанції не врахував, що підставою для відшкодування шкоди є звільнення здійснене з порушенням закону, при цьому позивач не вказав в чому полягало порушення закону, тільки зіслався на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2019 року у справі № 466/9449/19, якою затверджено мирову угоду за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», в якій зазначається, що «відповідач визнає позов позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з наступними позовними вимогами».

Звертає увагу на те, що вказаною ухвалою не було встановлено незаконність звільнення ОСОБА_2 і не встановлено вини Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» чи протиправні дії ОСОБА_1 .

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволення позовних вимог Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 30 120 грн. 02 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог і його законність та обґрунтованість перевіряється в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Судом встановлено, що наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 22-3 від 02 лютого 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 02.02.2017 року як такого, що переміг у конкурсі (а.с.50).

Відповідно до п.8.5 положення Статуту КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» безпосереднє керівництво Центром здійснює генеральний директор, який діє на засадах єдиноначальності і призначається власником за результатами конкурсу, проведеного засновником, в порядку, визначеному законодавством України та рішенням Львівської обласної ради від 16.02.2016 року №73.

Пунктом 8.8 вказаного Положення встановлено, що генеральний директор, зокрема видає накази в межах своїх повноважень, обов`язкові для виконання всіма працівниками Центру та приймає, переводить і звільняє працівників (а.с.35-48).

Згідно п.4.4 та п.4.5 Посадової інструкції генерального директора від 02.02.2017 року генеральний директор закладу має право застосовувати заходи заохочення та накладення на працівників дисциплінарні стягнення відповідно до законодавства, а також видавати у межах своєї компетенції накази та розпорядження, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників закладу (а.с.51-55).

Наказом генерального директора КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Похмурського В.В. № 861-к від 02 листопада 2018 року звільнено з роботи ОСОБА_2 з посади завідувача навчально-тренувального відділу, у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 05-3 від 10 січня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

27 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2019 року у справі № 406/9449/18 затверджено мирову угоду, укладену між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

З вказаної ухвали вбачається, що відповідач зобов`язується поновити позивача ОСОБА_2 на роботі на посаді завідувача навчально-тренувального відділу КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», виплатити позивачу ОСОБА_2 заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03 листопада 2018 року по 21 січня 2019 року в сумі 15510,42 грн.; фактичні витрати на професійну правову допомогу по даній справі в сумі 13200, 00 грн. та сплатити на користь держави судовий збір у сумі 1 409 грн. 60 коп. (а.с.6-8).

На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2019 року КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» наказом від 02.11.2018 року № 861-к про звільнення ОСОБА_2 з роботи визнано недійсним, поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача навчально-тренувального відділу з 03.11.2018 року, виплачено ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15 510, 42 грн. - заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03 листопада 2018 року по 21 січня 2019 року у день сплати заробітної плати за січень 2019 року, фактичних витрат на професійну правову допомогу в сумі 13 200, 00 грн., а також сплачено на користь держави судовий збір у сумі 1 409 грн. 60 коп. Вказані обставини підтверджуються копіями платіжних доручень № 4 від 19.02.2019 року, № 3 від 14.02.2019 року.

Звертаючись до суду з указаним вище позовом, позивач стверджував, що внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» вимушений був провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником ОСОБА_1 трудових обов`язків, грошові виплати у сумі 30 120,02 грн., при цьому як на підставу позову покликався на положення ст.ст. 1166, 1191 ЦК України, ст. ст. 130, 134, 237 КЗпП України.

Розглядаючи спір та частково задовольняючи вимоги в частині стягнення 15 510,42 грн. у відшкодування майнової шкоди, виплаченої ОСОБА_2 як заробіток за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2018 року по 21 січня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що за приписами статей 134, 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Відшкодування інших витрат, законодавством України не передбачено. При цьому суд врахував висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року у справі № 371/1165/16-ц.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", визначено обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу і такий покладається на службову особу, за наказом якої звільнення працівника здійснено з порушенням закону. При цьому винна в незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що кошти, виплачені на користь ОСОБА_2 у рахунок оплати часу вимушеного прогулу, підлягають стягненню з відповідача, оскільки ним був виданий наказ про її звільнення з роботи, який в подальшому іншим наказом позивача був визнаний недійсним.

Доводи апелянта про те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 про поновлення на роботі не було встановлено незаконність її звільнення і не встановлено вини Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а тому підстави для відшкодування майнової шкоди в порядку регресу є відсутні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наказ про звільнення ОСОБА_2 визнано недійсним самим Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» наказом №51-к від 21.01.2019 року, який є чинним та ніким не скасованим.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що преюдиційним судовим рішенням (ухвалою) Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2019 року встановлено врегулювання спору на підставі взаємних поступок, зокрема встановлено, що відповідач визнав позов позивача про поновлення на роботі та про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак і незаконність проведеного звільнення, що не підлягає доведенню, відповідач, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника з роботи, має відшкодувати шкоду, заподіяну установі в повному розміру.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, оскільки такі є законними та обґрунтованими, сформульовані на підставі повного та всебічного розгляду справи та підтвердженні належними доказами.

Такий спосіб захисту права позивача на відшкодування сплачених ним коштів ґрунтується на вище перелічених нормах матеріального права і його реалізація проведена в межах присічного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що відповідач своїми діями допустив порушення трудового законодавства при звільнені ОСОБА_2 , чим спричинив позивачу матеріальні збитки.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характери спірних правовідносин, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 14 лютого 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.