УХВАЛА

23 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 2-1645/07

провадження № 22-ц/4809/1457/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участь у справі, але оскаржила рішення суду - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє представник - адвокат Бойко Олег Вікторович, на рішення Олександрійського районного суду Кіровоградської області (суддя Петушков С. А.) від 22 березня 2007 року,

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2007 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 в якому вимагала визнання угоди купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 дійсним, а також визнання за нею права власності на це майно.

Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що 12 березня 2007 року між нею і відповідачем у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною нею адресою, власником якого на час продажу був відповідач. Посвідчити договір нотаріально виявилося неможливим пори те, що спору між нею та відповідачем щодо переходу до неї права власності на будинок немає.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 березня 2007 року позов задоволено. Суд визнав дійсним договір від 12 березня 2007 року за умовами якого ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , а також суд визнав за ОСОБА_4 право власності на це майно.

Суд встановив, що укладений між сторонами по справі у простій письмовій формі договір купівлі-продажу відповідає нормам 655, 656 ЦК України, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, продавець передав товар покупцю, а той прийняв його і сплатив обумовлену суму грошових коштів. Однак, сторони не дотрималися вимог ст. 657 ЦК України про обов`язкового нотаріального посвідчення договору так, як відповідач ухиляється від цього. За таких обставин, посилаючись на ч. 2 ст. 220 ЦК України, суд визнав договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнав за позивачкою, як покупцем, право власності на нього.

15 вересня 2020 року до суду з апеляційною скаргою на згадане рішення суду першої інстанції звернулася ОСОБА_3 , від імені якої діє представник - адвокат Бойко Олег Вікторович, і просила поновити їй строк на апеляційне оскарження, рішення суду скасувати й ухвалити нове, яким відмовити в позові повністю.

Вона посилалася не те, що являється дочкою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який суд визнав дійсним, їй виповнилося 16 років і вона проживала разом з батьками у цьому будинку й була зареєстрована в ньому, але нічого не знала про те, що батько його продав. Батько не міг укласти такий договір в законний спосіб без згоди на це органу опіки та піклування так, як вона була неповнолітньою і мала право на проживання у його житловому будинку. Після смерті батька вона вважала, що житловий будинок увійшов до спадкової маси і успадкований нею. Лише через роки, коли вона вирішила оформити свої спадкові права, то дізналася, що будинок за рішенням суду належить ОСОБА_4 . Вона вважає, що суд вирішив питання про її права, як неповнолітньої особи, яка мала право на проживання у цьому будинку та продаж якого батьком за законом був обумовлений отриманням відповідної згоди органу опіки та піклування, згідно з ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». Отже, вона не брала участь у справі, але суд вирішив питання про її права. Суд неповно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права так, як за законом договір є нікчемним. Крім того, вона має сумнів в тому, що письмовий договір купівлі-продажу був підписаний саме її батьком. Суд розглянув справу буз наявності доказів про належне повідомлення про її розгляд учасників справ, прийняв сумнівні заяви сторін про її розгляд без їх присутності.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28 вересня 2020 року поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 березня 2007 року, відкрито апеляційне провадження.

Іншою ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року до участі у справі залучено правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (її спадкоємця) - ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду не надійшов.

ОСОБА_3 особисто до суду не з`явилася, а її представники - адвокат Бойко О. В. і ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 повідомлений судовою повісткою про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення номер: 751, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників особи, яка подала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відкрито помилково і підлягає закриттю з таких підстав.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Так, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України одним з принципів судочинства визначено право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України в абз. 3 п. 3.1 мотивувальної частини рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

За змістом ч. 1 ст. 352 ЦПК України право апеляційного оскарження належить учасникам справи, атакож особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, умовою виникнення в особи права на оскарження рішення суду є її матеріально-правова заінтересованість у вирішені спору.

Верховний Суд України сформував правову позицію, викладену у постанові від 24 червня 2008 у справі №2/164-35/246, зміст якої полягає в тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зазначена правова позиція була неодноразово підтримана Верховним Судом, наприклад, у постановах від 17 травня 2018 у справі ЄУН: 904/5618/17, від 11 липня 2018 у справі ЄУН: 911/2635/17, в ухвалі від 19 жовтня 2018 у справі ЄУН: 826/13182/17 та інших.

Отже, для вирішення питання про порушення прав, свобод чи інтересів або встановлення обов`язків стосовно особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи виникли у зв`язку з прийняттям судового рішення у цієї особи нові права чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та (або) обов`язки, або позбавлено певних прав та (або) обов`язків на майбутнє.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у по справі ЄУН: 753/21690/17.

В ухвалі від 7 квітня 2020 року по справі ЄУН: 504/2457/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Перевірка права особи на звернення до суду з апеляційною скаргою передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується, тобто розгляду по суті, а встановлення обставин, що свідчать про відсутність підстав для апеляційного оскарження, відтак і права на звернення до суду з апеляційною скаргою, є перешкодою для розгляду скарги по суті.

Законність та обґрунтованість судового рішення може бути перевірено за скаргою належної особи, що відповідає закріпленому у п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України принципу верховенства права та такою його складовою як правова визначеність. Безпідставний перегляд призводить до порушення принципу правової визначеності (res judicata).

Вирішуючи питання про те, чи вирішив суд першої інстанції у цій справі питання про права, свободи, інтереси та/або обов`язки ОСОБА_3 . колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Ні мотивувальна, ні резолютивна частини оскаржуваного ОСОБА_3 рішення Олександрійського районного суду Кіровоградської області від 22 березня 2007 року не містить суджень або висновків про права та (або) обов`язки чи інтереси ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції не вирішував питання про права будь-яких осіб, в тому числі неповнолітньої на той час ОСОБА_3 , на проживання у житловому будинку, який був об`єктом договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .

Зі змісту апеляційної скарги та пояснень представників апелянта вбачається, що рішення суду не мало наслідком виселення неповнолітньої ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 в якому вона проживала не лише до виповнення повноліття, а й надалі.

Крім того, суд першої інстанції визнав дійсним договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, але від посвідчення якого відповідач ухиляється (як встановив суд першої інстанції), тобто фактично застосував положення ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Тим самим в судовому порядку було «зцілено» тільки таку ваду правочину, як відсутність нотаріального посвідчення договору, що не вилає можливості оспорювання його дійсності сторонами договору або іншими заінтересованими особами з інших підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , та застосування наслідків недійсності правочину. Цей позов обґрунтовано тим, що під час укладення договору було не дотримано вимог закону про обов`язковість попередньої згоди органу опіки та піклування на продаж житлового будинку, право на проживання в якому мала неповнолітня дочка продавця - ОСОБА_3 .

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду кіровоградської області від 0 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. Проте це рішення суду не набрало законної сили і оскаржується в апеляційному порядку.

Отже, питання про права ОСОБА_3 , якими обґрунтовано вимоги її апеляційної скарги, вирішується у іншій цивільній справі ЄУН: 398/974/17 за її позовом про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

За таких обставин, вона не являється тією особою, яка має право на оскарження рішення суду в апеляційному порядку, а отже відсутні підстави для перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції за її апеляційною скаргою.

Щодо доводів ОСОБА_3 , що договір, який суд визнав дійсним, підписаний не її батьком, то суд не приймає їх до уваги.

По перше, вона обґрунтовувала апеляційну скаргу ти, що суд вирішив питання про її прав, але не залучив до участі у справі (вона визначила свій статус, як особа, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права), а не тим, що вона оспорює рішення суду як правонаступник померлого позивача.

По друге, такий її аргумент не підтверджений жодним доказом. Її представник - адвокат Бойко О. В. у судовому засіданні повідомив, що він розуміє необхідність доведення такої обставини висновком експерта, але не вбачає для цього необхідності.

Керуючись ст. 362 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , від імені якої діє представник - адвокат Бойко Олег Вікторович, на рішення Олександрійського районного суду Кіровоградської області від 22 березня 2007 року закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошеня та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 04 січня 2021 року

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник