ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року

м. Харків

Справа № 627/455/20

Провадження № 22-ц/818/4789/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хорошевського О.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

За участі секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: ОСОБА_2

Треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року, постановлену суддею Калібердою В.А.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М. про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування від 01.11.2017 року будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (кол. 52) укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М. за реєстровим №5326; застосувати до договору дарування наслідки недійсності правочину, а саме повернути у власність попередніх власників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на зазначений будинок по Ѕ частині кожній.

Також, позивачем до суду була подана 25.06.2020 року заява про забезпечення позову, в якій позивач просила про накладення арешту на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 01.11.2017 року будинку з господарським будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М., зареєстрованим за № 5326 вищевказаний будинок знаходиться у власності відповідача відповідача .

В зв`язку з тим, що існує ризик того, що відповідач може продати вказаний будинок та таким чином зробити неможливим виконання рішення суду, прохала суд накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_2 . Заборонено Краснокутській державній нотаріальній конторі Харківської області та приватним нотаріусам Краснокутського районного нотаріального округу Харківської області, вчиняти дії, пов`язані з відчуженням чи укладанням інших угод щодо: житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у повному обсязі. Справу направити для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального права, є незаконною та необґрунтованою.

В скарзі посилається на те, що доводи позивача у заяві є надуманими, такими, що не відповідають дійсності та не підтверджені жодними належними доказами, тому постановлення оскаржуваної ухвали порушує право відповідача на розпорядження своїм майном.

Звертає увагу на те, що представник позивача надала нотаріально посвідчену довіреність яка посвідчена нотаріусом Російської Федерації, яка не є належним підтвердженням повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви суд першої інстанції виходив із того, що оскільки предметом розгляду зазначеної справи є правомірність набуття спірного житлового будинку з надвірними будівлями, тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно, є співмірними із заявленими позовними вимогами, адже вбачається імовірність ускладнення виконання або невиконання судового рішення у випадку не задоволення судом заяви позивача.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 01.11.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дарувальники) передали безоплатно ОСОБА_2 житловий будинок з господарським будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору ОСОБА_1 на підставі договору дарування посвідченого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області 27.01.1999 року за реєстровим №2-155 належала Ѕ частина житлового будинку. Інша Ѕ частина житлового будинку належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області 08.09.2015 року за реєстровим №1089, спадкова справа 140/2014.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування від 01.11.2017 року в цілому та застосувати до договору дарування наслідки недійсності правочину, а саме повернути у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині кожній.

В заяві про забезпечення позову позивачка просить накласти арешт на весь житловий будинок в цілому.

Суд вирішуючи питання про забезпечення позову вийшов за межі заявлених вимоги наклав арешт на житловий будинок і заборонив вчиняти будь-які дії пов`язані з відчудженням майна чи укладенням щодо нього будь-яких угод нотаріусам Краснокутського районного нотаріального округу Харківської області.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням учасників справи, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для розгляду по суті справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Відповідний вид забезпечення позову повинен стосуватися предмета спору.

Відповідно до п. 1 ч.1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 не можна вважати співмірним, оскільки арешт передбачає заборону користування майном як власнику майна так і іншим особам які мають законне право користування цим майном.

За таких обставин, судова колегія беручи до уваги, що позивачці належало лише Ѕ частина житлового будинку, наразі домоволодіння є власністю ОСОБА_2 , який в ньому мешкає, вважає співмірним спосіб забезпечення позову заборону вчиняти дії, спрямовані на відчуження належного відповідачу майна.

Щодо доводів апеляційної скарги проте, що у позовній заяві позивач не навела підстав на підтвердження своїх вимог, судова колегія зазначає, що висновок про їх обґрунтованість і доведеність суд може зробити після дослідження усіх поданих сторонам доказів.

Також, щодо доводів апеляційної скарги про неналежне оформлення довіреності оскільки вона видана у Російський Федерації належним чином не доведені, і ґрунтується на припущеннях, тому до уваги не приймається.

Враховуючи наведене вище судова колегія вважає, що у суду першої інстанції були передбачені законом підстави для висновку про доречність забезпечення позову ОСОБА_1 , однак оскільки арешт житлового будинку з надвірними будівлями обраний оскаржуваною ухвалою, не співмірний, а вимоги про заборону вчиняти дії стосовно спірного майна не заявлялись, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанціїпідлягає скасуванню з підстав передбаченими ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити відчудження будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії стосовно нерухомого майна, а саме: Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та належить згідно договору дарування від 01.11.2017 року ОСОБА_2 до набрання чинності рішення суду.

В задоволені заяви в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови

Головуючий: О.М. Хорошевський

Судді: І.В.Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року