Головуючий у І інстанції Ярмола О.Я.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Сушко Л.П., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «УАСК АСКА» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що 14.12.2018 року близько 22 год. 00 хв. на 3 км + 400 м автодороги сполученням «Володарка - Біла Церква», що в Білоцерківському районі Київської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який допустив виїзд на зустрічну смугу, де відбулося зіткнення з транспортним засобом «SUBARU LEGACY», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Внаслідок ДТП пасажир транспортного засобу «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 від отриманих травм загинула на місці події.

Позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 05.06.2019 року, кримінальне провадження №0000746, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.12.2018 року за наслідками зазначеної вище ДТП, закрито.

13.02.2019 року представником позивача на адресу ПрАТ «УАСК АСКА» було направлено заяву про виплату страхового відшкодування з оригіналами документів, які підтверджують факт понесення ОСОБА_1 витрат на поховання загиблої ОСОБА_4 , виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника на могилі останньої.

09.09.2019 року позивачем було повідомлено ПрАТ «УАСК АСКА» про закінчення кримінального провадження та надано копію постанови про закриття кримінального провадження № 0000746 від 05.06.2019 року, також надано нотаріально засвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 та докази витрат на поховання матері позивача, а 16.11.2019 року на адресу ПрАТ «УАСК АСКА» були направлені додаткові докази щодо понесених витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника.

Листом від 08.01.2020 року № 5822 ПрАТ «УАСК АСКА» повідомила представників позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 за наслідками вказаної ДТП з тих підстав, що ОСОБА_4 є потерпілою і страхувальником в одній особі.

Станом на 24.02.2020 року виплати страхового відшкодування відповідач не здійснив, тому позивач, яка не погоджується з відмовою у виплаті їй страхового відшкодування, у позові зазначила, що прострочення виплати страхового відшкодування починається з 11.12.2019 року та зробила розрахунок пені (моральної шкоди і витрат на поховання) з 12.06.2019 року, а щодо витрат на встановлення надгробного пам`ятника - з 10.10.2019 року, оскільки відповідач зобов`язаний був не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати протиправним та скасувати рішення від 08.01.2020 року № 5822 ПрАТ «УАСК АСКА» про відмову у виплаті страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 за наслідками ДТП, яка мала місце 14.12.2018 року; збільшити розмір страхового відшкодування на підставі ст. 1208 ЦК України, а саме моральну шкоду, завдану ДТП з розрахунку мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2020 року; стягнути з ПрАТ «УАСК АСКА» на користь позивача страхове відшкодування, а саме: витрати на поховання, виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника - 41 924 грн. 00 коп., моральну шкоду в сумі 50 076 грн. 00 коп.; пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 14 969 грн. 01 коп., три відсотки річних в розмірі 1 461 грн. 35 коп., всього на загальну суму 108 430 грн. 36 коп. Крім того, позивач просила за рахунок відповідача відшкодувати понесені нею по справі судові витрати у вигляді правничої допомоги на суму 29 750 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «УАСК АСКА» Левченко Я.В. проти задоволення скарги позивача заперечила та просила рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (108 430 грн. 36 коп.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.12.2018 року близько 22 год. 00 хв. на 3 км + 400 м автодороги сполученням «Володарка - Біла Церква», що в Білоцерківському районі Київської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який допустив виїзд на зустрічну смугу, де відбулося зіткнення з транспортним засобом «SUBARU LEGACY», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Внаслідок ДТП водій та пасажир транспортного засобу «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 загинули на місці події (а.с.15-16).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ-2106», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 була застрахована у ПрАТ «УАСК АСКА» на підставі полісу №АМ/6007754 (а.с.161).

Позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.17).

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 05.06.2019 року, кримінальне провадження №0000746, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.12.2018 року за наслідками зазначеної вище ДТП, закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із смертю підозрюваного ОСОБА_2 (а.с.44-50).

Також встановлено, що 09.09.2019 року позивачем було повідомлено ПрАТ «УАСК АСКА» про закінчення кримінального провадження та надано копію постанови про закриття кримінального провадження № 0000746 від 05.06.2019 року, також надано нотаріально засвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 та докази витрат на поховання матері позивача, а 16.11.2019 року на адресу ПрАТ «УАСК АСКА» були направлені додаткові докази щодо понесених витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника (а.с.19-21).

Листом від 08.01.2020 року № 5822 ПрАТ «УАСК АСКА» повідомила представників позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 за наслідками вказаної ДТП з тих підстав, що ОСОБА_4 є потерпілою і страхувальником в одній особі (а.с.26).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законодавчим актом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п. 1.4 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно п.1.7. зазначеної статті, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" разом з іншим встановлено, що відшкодування страховиком шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, здійснюється у виді страхового відшкодування (регламентної виплати) і виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди, страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

У відповідності до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно з п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що ОСОБА_4 не являється третьою особою, життю якої завдано шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини володільця застрахованого згідно вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» автомобіля, оскільки являється страхувальником згідно Полісу АМ № 6007754 (а.с.161), і загинула в ДТП, будучи пасажиром забезпеченого згідно даного Полісу належного їй автомобіля, з вини його водія ОСОБА_2 , що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 05.06.2019 року (а.с.44-50).

Враховуючи викладене, вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування у зв`язку зі смертю внаслідок ДТП її матері ОСОБА_4 на підставі положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є необґрунтованими, оскільки загибла ОСОБА_4 була страхувальником в світлі положень даного закону, що виключає можливість віднесення її до категорії третіх осіб, життю, здоров`ю та майну яких завдано шкоди забезпеченим транспортним засобом та які, в зв`язку із цим, мають право на страхове відшкодування в порядку, визначеному вищевказаним законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи не доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову та стягнення з відповідача на її користь суми страхового відшкодування.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: