Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 317/1584/18

провадження № 61-12342св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Запорізька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року у складі судді Громової І. Б. і постанову Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Полякова О.З., Крилової О. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивований тим, що приблизно у травні 2010 року він познайомився з відповідачем ОСОБА_2 . У червні 2010 року вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим переїхали жити до будинку його батьків і почали готуватись до весілля.

Наприкінці 2010 року він помітив, що ОСОБА_2 вагітна, спитавши її про це, вона відповіла, що це дійсно так та при обстеженні лікарі підтвердили її слова про вагітність. Вважаючи себе батьком майбутньої дитини, він дуже зрадів і розповів своїм батькам.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач народила дочку ОСОБА_3 .

Позивач постійно навідувався до пологового будинку, приносив ліки, одяг, піклувався про дружину вважаючи, що дитина від нього.

22 листопада 2010 року сторони звернулися до Малокатеринівської селищної ради та не будучи у шлюбі, офіційно зареєстрували народження дитини та визначили дитині прізвище позивача, що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

Як до реєстрації, так і деякий час після цього ОСОБА_2 не казала, що він не є батьком народженої дитини, а він продовжував вважати себе її батьком, не маючи на той час у цьому ніяких сумнівів. Сторони продовжували проживати разом, виховувати дитину, купувати їй необхідні речі.

Через деякий час стосунки позивача з ОСОБА_2 значно погіршились, під час однієї зі сварок вона повідомила, що він не є батьком ОСОБА_3 , оскільки вона до знайомства з ним мала стосунки з іншим чоловіком, у результаті чого, завагітніла від нього, а розповідати не хотіла, та наважилась на це лише після реєстрації дитини.

Свої слова відповідач підтвердила спочатку батькам позивача з якими вони проживали, а потім розповіла його родичам і знайомим.

Зі слів відповідача дитина зачата в лютому-березні 2010 року, тобто до того часу, як вони познайомились. Після зазначених подій вони почали жити окремо.

У 2014 році ОСОБА_2 подала позов про стягнення з нього аліментів, на утримання ОСОБА_3

14 лютого 2014 року Запорізькім районним судом Запорізької області постановлено рішення про стягнення аліментів на дитину, яка є чужою для позивача. У позивача є своя дитина, нова сім`я, яка також потребує піклування та чималих витрат.

Позивач зазначає, що відповідач оманою змусила його повірити, що він є батьком дитини, в результаті чого він записав її на своє прізвище та фактично став батьком чужої дитини.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення першої інстанції мотивоване тим, що лише факт зазначення цих обставин позивачем ОСОБА_1 в даній справі не є достатньою умовою та підставою для задоволення позовних вимог. Загальний строк вагітності відповідача ОСОБА_2 станом на момент пологів 17 листопада 2010 року становить 39 тижнів, тобто на момент знайомства з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перебувала приблизно на 3 місяці вагітності, а на момент початку спільного проживання на 4 місяці. Ці обставини в їх сукупності разом з хронологією розвитку відносин між сторонами дають підстави для висновку, що в момент реєстрації себе батьком дочки ОСОБА_3 позивач знав, що не є її батьком і, подаючи до органів реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію дитини на своє ім`я, не міг не мати обґрунтованих сумнівів щодо батьківства, оскільки дитина народилася доношеною, а термін їх стосунків з моменту знайомства приблизно 24-27 тижнів, а отже, він не має права оспорювати батьківство, виходячи з частини п`ятої статті 136 СК України. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 318/2458/15-ц.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що на момент визнання себе батьком неповнолітньої ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 був достеменно обізнаний, що не є її біологічним батьком, відповідає матеріалам справи та встановленим по справі обставинам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 липня 2019 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу нарішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2019 року, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи наявне рішення суду про стягнення аліментів з позивача на утримання дитини, в якому зазначено, що сторони знаходилися у фактичних шлюбних відносинах з кінця 2009 року по 2011 рік. Отже, відповідач вводила суди в оману щодо часу початку шлюбних відносин сторін, вказуючи на травень і червень 2010 року. Суди не дали цій обставині належної оцінки.

Те, що позивач плутався у свідченнях щодо дат знайомства та початку спільного проживання з відповідачем не мало братися судами до уваги, оскільки це було наслідком спливу значного періоду часу та великим хвилюванням позивача у судовому засіданні через тиск відповідача та її подруг. Але підводячи підсумок, позивач все ж таки зазначив як початок спільного проживання січень 2010 року, що мало бути враховано судом.

Свідки, допитані у суді, є заінтересованими особами - перший свідок є родичем відповідача та проживає з нею в одному будинку, а другий свідок є подругою відповідача, яка давала свідчення про те, що їй відомо зі слів самого відповідача.

Позиції інших учасників

У вересні 2019 року ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якій просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що судами правильно встановлено, що сторони почали зустрічатися у травні 2010 року, про це ж позивач зазначив у позовній заяві. Посилання позивача на те, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з січня 2010 року нічим не підтверджено. Позивач не подавав уточненої позовної заяви, під час судового розгляду постійно плутався у датах, називаючи різний час початку спільного проживання сторін.

На час початку спільного проживання з позивачем відповідач була вагітна, про що повідомила позивачу. Позивач висловив бажання створити сім`ю з відповідачем і виховувати дитину як рідну.

Позивач забирав відповідача з пологового будинку, отримував медичну карту, бачив, що дитина є доношеною, народженою на 39 тижні вагітності, що спростовує його твердження про те, що він довідався про вагітність відповідача лише наприкінці 2010 року, оскільки дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач одноособово з медичними документами на дитину звернувся до селищної ради із заявою про реєстрацію дитини та зазначення його батьком.

Позивач на підставі довіреності, виданої відповідачем, отримував допомогу при народженні дитини. Ці кошти отримував саме він і витрачав їх на власний розсуд, купував побутову техніку для своєї матері. Ці обставини позивач підтвердив у судовому засіданні. Відповідач і дитина цих коштів не отримували.

Після закінчення виплати зазначеної допомоги позивач залишив сім`ю, ніякої допомоги не надавав, вихованням дитини не займався.

Даний позов позивач подав лише тому, що він має велику заборгованість зі сплати аліментів.

Зі свідком ОСОБА_5 відповідач не проживає спільно, вона є орендодавцем будинку, в якому мешкає відповідач з дитиною. Даний свідок підтвердила те, що сторони знайомі з 2009 року, проте зустрічатися почали після Великодня в травні 2010 року, а жити разом - з червня 2010 року.

Позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

У травні 2010 року ОСОБА_1 познайомився з ОСОБА_2 і у червні 2010 року вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дитину - ОСОБА_3 на 39 тижні вагітності.

ОСОБА_1 звернувся до Малокатеринівської селищної ради Запорізького району Запорізької області з заявою про реєстрацію народження дитини, визначення його батьком дитини та надання їй свого прізвища та по-батькові.

У свідоцтві про народження від 22 листопада 2010 року серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менш 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини та аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною трирічного віку.

Відповідач ОСОБА_2 визнала, що позивач не є біологічним батьком її доньки ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги той факт, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах у період з 2009 по 2011 роки, що вплинуло на неправильне вирішення справи, є безпідставними.

Згідно з частинами 1-4 статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини п`ятої статті 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.

Отже, предметом доказування при вирішенні цього спору є доведення відсутності кровного споріднення з дитиною, батьком якої зазначено позивача, а також обізнаність позивача в момент реєстрації себе батьком дитини про те, що він не є її батьком.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, у ході судового розгляду підлягають перевірці обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із доведеності факту обізнаності позивача в момент реєстрації народження дитини про те, що він не є батьком дитини.

При цьому судами враховано та надано належну правову оцінку тому, що позивач у позовній заяві вказував, що фактичні шлюбні відносини між сторонами встановилися у червні 2010 року, що визнано відповідачем, а також підтверджено показаннями допитаних судом свідків. Також судом враховано, що дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 на 39 тижні вагітності. Позивач особисто звернувся до селищної ради з заявою про реєстрацію народження дитини. На підставі зазначених обставин судом зроблено обґрунтований висновок про обізнаність позивача, що він не є біологічним батьком дитини ще на момент реєстрації себе батьком дитини, незважаючи на це, позивач за власною ініціативою вирішив вказати себе її батьком.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи та вирішена справа із застосуванням норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов