Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 445/1480/16-ц

провадження № 61-12391св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Золочівська міська рада Львівської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Орган опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Золочівської міської ради Львівської області до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, про виселення,

за касаційною скаргою Золочівської міської ради Львівської області на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року у складі судді Сивак В. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

02 серпня 2016 року Золочівська міська рада Львівської області звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 із неповнолітнім сином ОСОБА_10 , ОСОБА_4 із самовільно зайнятого нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог міська рада посилалася на те, що рішенням сесії Золочівської міської ради Львівської області від 26 серпня 1999 року № 59 «Про прийняття майна в комунальну власність» нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 передано до комунальної власності територіальної громади м. Золочева. Відповідачі та їхні діти самовільно зайняли вказане нежитлове приміщення, яке не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам для проживання, що грубо порушує права територіальної громади м. Золочева Львівської області.

Ураховуючи наведене, Золочівська міська рада Львівської області просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Золочівський районний суд Львівської області рішенням від 20 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення недоведеністю заявлених вимог, мешканці, про виселення яких заявлений позов, були вселені у спірне приміщення на підставі рекомендації комісії, що була створена згідно з розпорядженням міського голови.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Львівський апеляційний суд постановою від 09 квітня 2019 року рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 21 червня 2019 року до Верховного Суду, Золочівська міська рада Львівської області просить скасувати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є

помилковими, при їх ухваленні суди не врахували всі обставини справи, суди застосували норми матеріального права, що за фактичних обставин справи не підлягали застосуванню, рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, а відтак мають бути скасованими. Суди не врахували надані міською радою докази, проте взяли до уваги докази, які не мають відношення до предмету позовних вимог та вирішення спору по суті.

Відповідачі не надали доказів правомірності зайняття ними нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , власником якого є Золочівська міська рада (договору оренди тощо).

Твердження відповідачів про те, що нежитлове приміщення, звільнення якого є предметом позовних вимог, є квартирою № 3 не відповідає дійсності. Таким чином вони намагаються маніпулювати думкою суддів та вводять суд в оману.

Застосування практики Європейського суду з прав людини не звільняє суд від обов`язку дослідження доказів та надання власної оцінки обставинам справи, що розглядається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року поновлено Золочівській міській раді Львівської області строк на касаційне оскарження рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Золочівського районного суду Львівської області.

15 серпня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 серпня 1999 року рішенням сесії Золочівської міської ради Львівської області № 59 «Про прийняття майна в комунальну власність міста» нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 передано до комунальної власності територіальної громади м. Золочева.

Рішенням виконавчого комітету Золочівської міської ради Львівської області від 30 листопада 2010 року № 457 зараховано ОСОБА_5 , склад сім`ї осіб ( АДРЕСА_3 ) на квартирний облік при виконкомі міської ради в загальну чергу та в першочергову чергу, як особи, яка потребує поліпшення житлових умов з 30 листопада 2010 року.

04 квітня 2011 року голова Золочівської міської ради Львівської області

І. Гриньків звернувся до Золочівської районної асоціації інвалідів із вимогою № 524 про звільнення нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 для тимчасового проживання вказаної багатодітної сім`ї.

16 квітня 2011 року комісією, що була створена згідно з розпорядженням міського голови м. Золочева від 14 квітня 2011 року № 48 видано акт, яким рекомендовано міськвиконкому дозволити ОСОБА_5 у складі сім`ї з дев`яти осіб тимчасове проживання в приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 до часу отримання постійного проживання.

16 лютого 2016 року депутатом міської ради О. М. Сидоровичем та представником міської ради Г. Тимківим складено акт про обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_5 , згідно з яким ОСОБА_5 проживає за вказаною адресою разом із чоловіком ОСОБА_2 та дітьми, за якими вони здійснюють догляд. Житлове приміщення складається з двох кімнат площею 29,5 кв. м та кухні 12 кв. м, двох санвузлів 4 кв. м. Приміщення є задовільне, але потребує капітального ремонту.

14 березня 2016 року мешканцями будинку АДРЕСА_1 складено скаргу з приводу утримання птиці та створення неналежних санітарних умов на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 родиною ОСОБА_2 , та вжиття невідкладних заходів щодо приведення прилеглої до будинку території в належний стан.

11 квітня 2016 року Львівською обласною державною адміністрацією прийнято рішення № 5/34-2662/0/2-16/3-2 «Щодо розгляду листа» про звернення голови Золочівської районної асоціації інвалідів стосовно самовільного зайняття нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , багатодітною сім`єю. Львівська обласна державна адміністрація просить розглянути можливість законного відселення багатодітної сім`ї із самовільно зайнятих нежитлових приміщень по вище вказаній адресі.

14 квітня 2016 року рішенням № 531 Золочівської міської ради Львівської області ОСОБА_2 . повідомлено про складання акта обстеження прибудинкової території та житлового будинку АДРЕСА_1 , та зобов`язано ОСОБА_2 до вчинення певних дій, зокрема прибрати прибудинкову територію.

22 липня 2016 року рішенням № 268 адміністрація Золочівського міського виробничого житловокомунального підприємства повідомляє про те, що приміщення в якому проживає громадянин ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 знаходиться в антисанітарному стані і просить вжити невідкладних заходів з виселення громадянина ОСОБА_2 з вищевказаного приміщення.

25 липня 2016 року Золочівська міська рада Львівської області прийняла рішення № 207 «Про розгляд звернення Золочівського МВЖКП», згідно з яким вирішила звернутись до Золочівського районного суду Львівської області з позовом про виселення сім`ї ОСОБА_2 з самовільно зайнятого ними нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги Золочівської міської ради Львівської області на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 8863/06, § 44).

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви №7151/75, №7152/75).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції(рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Встановивши, що відповідачі, про виселення яких заявлено позов, вселені у спірне приміщення на вимогу голови Золочівської міської ради Львівської області, який зобов`язав Золочівську районну асоціацію інвалідів звільнити спірне приміщення для відповідачів, та своїм розпорядженням створив комісію, яка рекомендувала виконавчому комітету вселити сім`ю ОСОБА_2 у це приміщення, спірне приміщення знаходиться у житловому будинку, з 2011 року є конкретним, єдиним та визначеним місцем проживання відповідачів, набуло всіх вимог, які властиві для проживання людини: обладнане теплопостачанням, газифіковане, прокладено водопостачання та водовідведення, має дві кімнати, кухню, санвузол, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Звернення міської ради з цим позовом на підставі прав і повноважень передбачених законом без доведення легітимності виселення його нагальної необхідності для територіальної громади, якими не можуть вважатись формальна невідповідність приміщення вимогам щодо житла та поведінка його мешканців і, зокрема, без надання іншого житла, що вочевидь не є пропорційним втручанням, колегія суддів вважає таким, що не відповідає праву відповідачів на повагу до їх житла, гарантоване статтею 8 Конвенції.

У зв`язку з цим аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не дали належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної

інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Золочівської міської ради Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило