КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 356/403/19 Головуючий у І інстанції Лялик Р.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Березанського міськогосуду Київської області від 20 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Березанської міської ради Київської області, Березанської міської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , державного реєстратора комунального підприємства «Центр розвитку інвестицій Васильківського району» Київської області Кащеєва В`ячеслава Івановича про встановлення факту постійного проживання, визнання недійсним свідоцтв, скасування державної реєстрації та визнання права власності на майно,

УСТАНОВИВ:

у червні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили наступне.

Відповідно до протоколу № 16 засідання виконавчого комітету Березанської міської ради від 27 вересня 1995 року було винесено рішення №157 «Про видачу ордерів переселенцям з смт. Поліське», відповідно до якого ОСОБА_6 та його сім`ї у складі 3 чоловік було надано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ордер було видано Березанською міською радою від 27.09.1995 року ОСОБА_6 для сім`ї в складі 3 чоловік (дружина - ОСОБА_1 , 1945 року народження, донька - ОСОБА_3 , 1982 року народження).

19.03.1997 року Березанською міською радою було надано договір передачі №110, згідно зі змістом якого, даний договір складений на виконання постанови Ради Міністрів УРСР №149 від 30.06.1990 року «Про передачу громадянам, які переселені із території, що зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, житлових будинків в особисту власність» і на підставі роз`яснення Міністерства житлово-комунального господарства УРСР №47-18-1633 від 02.08.1990 року в слідуючим: виконком Березанської міської ради передає безкоштовно в особисту власність житловий будинок садибного типу з надвірними господарськими будівлями ОСОБА_6 з сім`єю у складі: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. За життя заповіту та спадкового договору він не складав. Спадкоємцями першої черги після його смерті є : дружина - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_7 , дочка - ОСОБА_4 , онука за правом представлення - ОСОБА_5 . У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини вони звернулись до Березанської міської ради з письмовими заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

02.11.2018 року державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори на їх імена були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно. Отримавши свідоцтво про право на спадщину та перерахувавши частки у спадковому майні вони помітили, що спадкове майно померлого складається не з 1/3 частки житлового будинку, а з усього будинку, тому що 19.03.1997 року Березанською міською радою всупереч ордеру і договору передачі, в яких вказано про передачу будинку сім`ї у складі трьох чоловік, було видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житло не на них, всіх членів сім`ї, які отримали будинок та які там постійно проживали і були зареєстровані, а лише на ім`я ОСОБА_6 .

Вважають, що дане свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житло є недійсним. Крім того вважають, що було порушено саму процедуру приватизації будинку. На підставі викладеного, збільшивши в подальшому позовні вимоги, просили суд встановити факт постійного проживання з ОСОБА_6 , визнати недійсним договір передачі №110 від 19.03.1997 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане 19.03.1997 року на житловий будинок на ім`я ОСОБА_6 ; визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , яке видане 08.08.2002 року на ім`я ОСОБА_6 ; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 ; визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку на ім`я ОСОБА_1 та право на спадщину за законом на 1/6 частку житлового будинку на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку будинку на ім`я ОСОБА_4 ;скасувати державну реєстрацію права власності на 1/3 частку житлового будинку на ім`я ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/6 частку житлового будинку на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/3 частку житлового будинку на ім`я ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 8/18 частки житлового будинку; визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/18 частки житлового будинку.

Рішенням Березанського міськогосуду Київської області від 20 липня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначили, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що постанова Ради Міністрів Української РСР № 149 від 30.06.1990 року «Про передачу громадянам, які переселені із території, що зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, житлових будинків в особисту власність» на момент укладення Договору від 19.03.1997 року № 110 втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706.

Апелянти зазначають, що у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706 «Про порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», усі зареєстровані у спірному житлі особи мали право на приватизацію. Тому вважають, що при оформленні особистого права власності ОСОБА_6 на спірний житловий будинок було порушено процедуру приватизації та права інших користувачів.

Крім того, вважають, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не вказав підстави, з яких він не взяв до уваги доводи позивачів про їхню необізнаність щодо порушеного права до моменту смерті ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним. Вказує, що на день смерті її батько ОСОБА_6 був власником житлового будинку і його право власності протягом 21 року ніхто не оспорював. Звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачі не надали доказів, підтверджуючих існування з 1997 року об`єктивних, непереборних труднощів в отриманні інформації про стан їх майнових прав на спірне майно.

В судове засідання по розгляду апеляційної скарги сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Керуючись положенням частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які належним чином повідомлені.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачами строку позовної давності, щодо застосування якого було заявлено відповідачкою ОСОБА_4 .

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, виходячи з наступного.

Згідно Довідки виконкому Поліської селищної ради народних депутатів від 21 березня 1995 року, позивачка ОСОБА_1 , 1945 року народження, проживала в АДРЕСА_2 з 1969 року по день видачі довідки з сім`єю в складі: чоловік - ОСОБА_6 , 1941 року народження, ОСОБА_3 , 1982 року народження. (том 1 а.с. 12)

З архівної довідки, наданої Архівним відділом Поліської РДА Київської області 22.05.2018 року, вбачається, що в будинкових книгах, які зберігаються в документах архівного фонду «Поліська селищна рада Київської області» є відомості про те, що ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_2 з 03 серпня 1985 року по 09 жовтня 1995 року. Смт. Поліське Київської області відноситься до зони обов`язкового (безумовного) відселення, внаслідок аварії на ЧАЕС. (том 1 а.с. 13)

Згідно листа заступника міністра Міністерства України у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС №212/96 від 05.06.1996 року, питання надання житла сім`ї ОСОБА_1 було розглянуто 21.03.1996 року на засіданні робочої групи, створеної Мінчорнобиля, Київської облдержадміністрації та Поліської райдержадміністрації, яка розглядала спірні питання, що виникли при переселенні сімей з малолітніми дітьми. Сім'я ОСОБА_1 у складі 3-х чоловік проживала в смт. Поліському у власному будинку житловою площею 50,1 кв.м., мала юридичне право, у відповідності з Законом «Про власність» на отримання аналогічної житлової площі. У м. Березань у виділений матері 3-х кімнатний житловий будинок садибного типу житловою площею 44 кв. метри. (том 1 а.с. 14)

З матеріалів справи також вбачається, що на підставі рішення виконкому Березанської міської ради Київської області № 157 «Про видачу ордерів переселенцям з смт. Поліське» від 27.09.1995 року, ОСОБА_6 на сім`ю з 3-х чоловік (дружина - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_3 ) видано ордер на 3-х кімнатний житловий будинок по АДРЕСА_1 . (том 1 а.с. 15-16)

В подальшому, згідно договору передачі №110 від 19.03.1997 року виконком Березанської міської ради передав ОСОБА_6 в особисту власність житловий будинок АДРЕСА_1 , члени сім`ї - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (том 1 а.с. 18)

19.03.1997 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 09.01.2018 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.11.2018 року спадкоємцями майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дружина - ОСОБА_1 , спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 2/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в тому числі з урахуванням 1/6 частки від якої відмовився його син ОСОБА_9 ); син ОСОБА_10 - на 1/6 часткуспадщини; дочка Івченко Віта Іванівна на1/6 частку спадщини; ОСОБА_4 на 2/6 частки спадщини (в тому числі з урахуванням 1/6 частки, від якої відмовилась його онука ОСОБА_5 , батько якої ОСОБА_11 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, регулюються, зокрема Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені гарантії держави, надані особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно положень частини 1 статті 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон) в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин, громадяни, які евакуйовані або відселені (відселяються), безплатно забезпечуються жилими приміщеннями, як правило, у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються їм в особисту власність.

Положення Закону передбачало такі шляхи забезпечення житлом громадян, які відселяються або самостійно переселяються відповідно до статті 4 цього Закону:

- безоплатне надання житла у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються громадянам в особисту власність;

- будівництво чи придбання громадянами за власні кошти жилих будинків садибного типу з надвірними будівлями, а також жилих приміщень в будинках житлово-будівельних (житлових) кооперативів із наступним відшкодуванням їх вартості.

На виконання статті 4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706 затверджено Порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення, внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. (далі - Порядок)

Відповідно до п. 1 Порядку громадяни, які проживають у населених пунктах, віднесених до зони безумовного (обов`язкового) відселення, відселяються організовано у збудовані з цією метою будинки (квартири).

За змістом пункту 2 Порядку списки громадян, які відселяються організовано, складаються районними державними адміністраціями, виконкомами міських (міст обласного підпорядкування) Рад народних депутатів за місцем проживання на підставі їхніх заяв і затверджуються обласними державними адміністраціями.

Згідно з цими списками районні державні адміністрації, виконкоми міських (міст обласного підпорядкування) Рад народних депутатів за місцем переселення громадян видають ордери на житло.

Громадянин зобов`язаний отримати ордер на житло, яке йому надається, протягом місяця з моменту його офіційного повідомлення.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що позивачка ОСОБА_1 разом із сім'єю, як громадяни, які проживали у населеному пункті, віднесеному до зони безумовного (обов`язкового) відселення, були відселені у м. Березань та отримали ордер на вселення у спірний будинок.

Надаючи оцінку доводам позовної заяви, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими посилання позивачів на ту обставину, що оформлення ОСОБА_6 права особистої власності на спірний будинок на підставі Договору передачі № 110 від 19.03.1097 року відбулось із порушенням вимог законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, оскільки постанова Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.06.1990 року «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність» втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706.

Передача житла у власність громадянам України на той час була врегульована положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Так, у частині першій статті 6 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»закріплено, що незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян зокрема займані ними квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, котрим встановлена ця пільга Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Таким чином, доводи позивачів щодо порушення їх права власності на частку у спільному майні - житловому будинку АДРЕСА_1 , у м. Березень, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки передача будинку у власність ОСОБА_6 відбулась з порушенням вимог чинного законодавства, що унеможливило реалізацію позивачами права на приватизацію займаного ними житлового приміщення.

Щодо застосування заявленого відповідачами строку позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимогстатті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, не встановив порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого вони звернулись до суду, не дотримавшись таким чином норм чинного законодавства.

В той же час, зазначене порушення не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновки суду першої інстанції про пропуск позивачами строку позовної давності суд апеляційної інстанції вважає правильними.

Так, доводи апеляційної скарги про те, що позивачі дізнались про порушення свого права 02.11.2018 року, а саме в момент видачі їм нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно, не можуть бути взяті до уваги, з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Враховуючи презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України (статті 76 Цивільного кодексу УРСР ( 1540-06 ) ) дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України; ст. 5, 6 Цивільного кодексу УРСР ( 1540-06 )), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позивачі у даній справі повинні довести той факт, що вони не лише не знали, а і не могли дізнатися про порушення свого цивільного права протягом тривалого періоду часу - з березня 1997 року по листопад 2018 року.

Належні та допустимі докази поважності пропуску позивачами строку позовної давності, останніми не наведені ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі.

Та обставина, що вони не могли дізнатися про порушення свого цивільного права протягом 21 року, проживаючи у спірному будинку як члени сім`ї власника, сплачуючи за утримання житла, комунальні послуги, вчиняючи інші дії, пов`язані із нерухомим майном, викликає обґрунтований сумнів.

Доказів існування з 1997 року об`єктивних, непереборних труднощів в отриманні інформації про стан їх майнових прав на спірне майно чи факту їх порушення суду не було надано, останні в будь-який час могли дізнатися про порушення цивільного права.

З огляду на вказане, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позивачами строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачкою ОСОБА_4 , є законними, обґрунтованими, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.