Номер провадження: 22-ц/813/3961/20
Номер справи місцевого суду: 522/2493/18
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області Заперченка Віталія Сергійовича та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи - прокуратура Одеської області, Одеська місцева прокуратура №4, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 в особі свого адвоката звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - прокуратури Одеської області, Одеської місцевої прокуратури № 4 про відшкодування шкоди через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконне накладення арешту на майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.02.2010 року прокуратурою Одеської області порушено кримінальну справу № 47 стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. З метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція ч. 5 ст. 191 КК України передбачає конфіскацію майна, постановами слідчого прокуратури Одеської області від 03.03.2011 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , яка займала посаду голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія».

Постановою слідчого прокуратури Суворовського районну міста Одеси від 26.09.2011 року порушено кримінальну справу стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою № 47, яка порушена 18.02.2010 року стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України.

Слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси 27.09.2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

У подальшому слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси 04.10.2011 року та 06.10.2011 року порушено кримінальні справи стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України, кримінальні справи об`єднано з кримінальною справою № 47.

Слідчим прокуратури Суворовського району міста Одеси 06.10.2011 року ОСОБА_1 пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України.

Кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України 14.10.2011 року надійшла до Суворовського районного суду міста Одеси з обвинувальним висновком для розгляду по суті.

Під час судового розгляду кримінальної справи, постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 29.11.2011, за клопотанням прокуратури, ОСОБА_1 замінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту.

На час винесення постанови суду про заміну запобіжного заходу, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у державній установі «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України».

Під час знаходження ОСОБА_1 під вартою її стан здоров`я погіршився, оскільки вона не мала можливості отримувати належну та вчасну медичну допомогу і догляд.

В ході судового розгляду кримінальної справи, захисники ОСОБА_1 багаторазово зверталися до суду з клопотаннями про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, через поганий стан її здоров`я. Проте суд відмовляв у задоволенні клопотань без наведення належного, на думку позивача, обґрунтування збереження цього запобіжного заходу.

Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18.12.2012 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, її було звільнено в залі суду. ОСОБА_1 знаходилась під вартою 377 днів.

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу 250 000 грн., з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України ОСОБА_1 виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнуто з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Південний» збитки за цивільним позовом у розмірі 5392770 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року змінено та припинено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 364 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року. Через припинення кримінальної справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року у задоволенні позову ПАТ «Південний» відмовлено, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано, а також скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2016 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року змінено. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року.

Зважаючи на викладені обставини та глибину перенесених ОСОБА_1 страждань, через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України, незаконне взяття і тримання під вартою, накладення арешту на майно, позивач просить стягнути з державного бюджету 13 000 000 грн. завданої моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 150 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник прокурора Одеської області Заперченко Віталій Сергійович та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких просять:

-заступник прокурора Одеської області Заперченко Віталій Сергійович - рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову;

- ОСОБА_1 - рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року в частині розміру позовних вимог та підстав для задоволення вимог - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі,

посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, в той час, як апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області Заперченка Віталія Сергійовича слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно з ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що:

- постановою слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 18.02.2010 року порушено кримінальну справу №47 стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. Кримінальну справу за ч. 5 ст. 191 КК України порушено за фактом привласнення посадовими особами ПЗАТ «Євдокія» у квітні-вересні 2008 року грошових коштів ТОВ «Група Ікона» у сумі 3722097,92 грн., які ТОВ «Група Ікона» отримало від АК «Південний». За ч. 2 ст. 364 КК України кримінальну справу порушено за фактом реалізації, упродовж квітня 2008 року - грудня 2009 року, посадовими особами ПЗАТ «Євдокія» заставного майна заставодержателя АК «Південний» на суму 2063831,51 грн. (а.с. 55-58, т. 2);

- постановами слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 03.03.2011 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , зокрема: на квартиру АДРЕСА_1 та 60 % акцій ПЗАТ «Євдокія» та грошові кошти в сумі 162915,79 грн., які знаходилися на депозитному рахунку Першого Приморського відділу державної виконавчої служби України. Арешт на майно ОСОБА_1 накладено, оскільки вона займала посаду голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія», з метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція ч. 5 ст. 191 КК України передбачає конфіскацію майна (а.с. 59-64, т. 2);

-постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 26.09.2011 року порушено кримінальну справу стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою № 47, яка порушена 18.02.2010 року стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України. Кримінальну справу порушено стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 364 КК України за фактом не перерахування упродовж жовтня 2007 року - лютого 2009 року до бюджету податку з доходів фізичних осіб на суму 63400,50 грн. За ч. 1 ст. 366 КК України кримінальну справу порушено за фактом видачі 01.03.2007 року, 19.09.2007 року, 17.01.2007 року, 11.12.2007 року довідок про заробітну плату фізичним особам з метою отримання кредитних коштів, (а.с. 80-84, т. 2);

-постановою старшого слідчого прокуратури міста Одеси від 27.09.2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 85-91,99, т. 2);

-постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 27.09.2011 року ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 92-98, т. 2);

-постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04.11.2011 року кримінальну справу, яка порушена 18.02.2010 року стосовно посадових осіб ПЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року (а.с. 101-104, т. 2);

-постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04.11.2011 року порушено кримінальні справи стосовно голови правління-директора ПЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК України. Кримінальну справу порушено за фактом заволодіння у квітні-вересні 2008 року грошових коштів ТОВ «Група Ікона» та АБ «Південний» на загальну суму 5586770 грн. (а.с. 105-106, т. 2);

-постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 06.10.2011 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України. Кримінальну справу порушено за фактом легалізації (відмивання), в період з 07.10.2008 року по 20.08.2009 року, незаконно отриманих грошових коштів в сумі 2063831 грн. (а.с. 107-109, т. 2);

-кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України 14.10.2011 року надійшла до Суворовського районного суду міста Одеси для розгляду по суті (а.с. 110, т. 2);

-постановою Суворовського районного суд міста Одеси від 29.11.2011 року замінено міру запобіжного заходу, обрану стосовно ОСОБА_1 , з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Постанова суду обґрунтована тим, що ОСОБА_1 обвинувачується у скоєні тяжких злочинів та систематично не з`являється у судові засідання без поважних причин (а.с. 112, т. 2);

-відповідно до медичного висновку державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 29.11.2011 року, листа державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 24.07.2017 року, виписного епікризу по історії хвороби № 545786, протоколу дослідження № 5756 від 02.12.2011 року, медичної карти № 545786 від 29.11.2011 року, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в установі з 29.11.2011 року по 08.12.2011 року (а.с. 113-129, т. 2);

-підставі постанови Суворовського районного суд міста Одеси від 29.11.2011 року, ОСОБА_1 08.12.2011 року затримано в приміщенні державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» (а.с. 131-132, т. 2);

-відповідно до листа Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від

13.12.2011 року № 31/3-вх. 2403 та актів Одеського слідчого ізолятора ДДУВП України в Одеській області, 09.12.2011 року та 12.12.2011 року відмовлено в прийомі ОСОБА_1 до слідчого ізолятора через поганий стан її здоров`я (а.с. 135-137, т. 2);

-Одеський слідчий ізолятор ДДУВП України в Одеській області 22.12.2011 року повідомив Суворовський районний сум міста Одеси про те, що з 21.12.2011 року ОСОБА_1 утримується у слідчому ізоляторі (а.с. 138, т. 2);

-начальник Одеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області 22.01.2012 року,

06.03.2012 року, 22.05.2012 року, 20.06.2012 року, 09.07.2012 року, 05.09.2012 року звертався до Суворовського районного суду міста Одеси з метою вирішення питання судом щодо прискорення розгляду кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 або заміни обраного їй запобіжного заходу, через поганий стан її здоров`я та необхідність лікування в спеціалізованій установі поза межами слідчого ізолятору (а.с. 146-152, т. 2);

-постановами Суворовського районного суду міста Одеси від 16.02.2012 року, 29.03.2012 року,

16.05.2012 року, 05.06.2012 року, 25.07.2012 року, 12.09.2012 року відмовлено у задоволенні клопотань захисника про заміну міри обраного запобіжного заходу ОСОБА_1 . Постанови суду мотивовано тим, що обраний стосовно підсудної запобіжний захід - тримання під вартою не суперечить чинному кримінально-процесуальному законодавству, обставини щодо неможливості перебування підсудної у слідчому ізоляторі не встановлені та міра запобіжного заходу відповідає тяжкості та кількості епізодів пред`явленого обвинувачення (а.с. 175-180, т. 2);

-постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18.12.2012 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про заміну міри запобіжного заходу, її звільнено з під варти в залі суду. Суд врахував листи Одеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області про поганий стан її здоров`я, неможливість лікування в умовах слідчого ізолятора та дослідження судом значної частини доказів по кримінальній справі (а.с. 181, т. 2);

-таким чином, ОСОБА_1 перебувала під вартою з 08.12.2011 року по 18.12.2012 року, тобто 377 днів;

-вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу 250 000 грн., з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України ОСОБА_1 виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнуто з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Південний» збитки за цивільним позовом у розмірі 5392770 грн. (а.с. 182-205, т. 2);

- ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року змінено та припинено кримінальну справу за ч. 2 ст. 364 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року, через відсутність в діях ОСОБА_1 складу злочину (а.с. 206-223, т. 2);

-ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2016 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19.06.2015 року змінено. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22.01.2014 року в частині засудження ОСОБА_1

за ч. 2 ст. 364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року (а.с. 224-228, т. 2).

Задовольняючи позов частково, стягуючи з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 150 000 грн. та відмовляючи в іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції врахувавши, що часткове виправдання особи, але визнання її винною за іншими інкримінованими кримінальними правопорушеннями, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому, а звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, не може бути підставою для висновку про незаконний характер дій органів досудового слідства, разом з тим виходив з того, що стосовно позивача було допущено порушення пункту 3 ст. 5 та пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідно до закону дає позивачеві право на відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Виходячи з непропорційності та невідповідності кінцевого судового рішення у кримінальній справі і 377-днівного строку перебування під вартою ОСОБА_1 в якості підозрюваного та обвинуваченого, суд першої інстанції зокрема прийняв до уваги, що:

-ч. 1 ст. 155 КПК України 1960 року в редакції чинній на час обрання ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, зазначений запобіжний захід застосовувався в справах про злочини, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі;

-обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366 КК України не могло бути підставою для її затримання, оскільки статтею 106 КПК України 1960 року затримання можливо у разі підозри особи у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі;

- ОСОБА_1 реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів (ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходи у вигляді взяття під варту;

- ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом з 03.03.2011 року до 19.06.2015 року, тобто 4 роки 3 місяці та 16 днів, у тому числі 377 дні перебувала під вартою, тривалий час позивач хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні, у тому числі під час знаходження під вартою, що підтверджується матеріалами справи.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 150 000 грн., суд прийняв до уваги встановлені у справі обставини та усталену практику Європейського суду з прав людини, з урахуванням принципів розумності та справедливості, вважав доведеним порушення принципу розгляду справи упродовж розумного строку (перебування під вартою більше року, а під слідством і судом більше 4 років,) та що під час знаходження під вартою погіршився стан здоров`я позивача, що підтверджуєтся матеріалами справи, зокрема листами Одеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області.

При цьому, суд не прийняв до уваги постанову слідчого в особливо важливих справ прокуратури Одеської області від 03.03.2011 року про арешт нежитлових будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вона є неналежним доказом у справі. Зазначене нерухоме майно належало на праві власності юридичній особі - ПЗАТ «Євдокія», а предметом доказування у справі є факт завдання моральної шкоди фізичній особі, через незаконні дії органів досудового слідства, прокуратури та суду (а.с. 41-54, 65-66, т.2).

Судова колегія виходячи із встановлених судом обставин погоджується з висновками районного суду щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

При цьому, погоджуючись з висновком районного суду про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, колегія суддів разом з тим виходячи з встановлених у справі обставин не може у повній мірі погодитися з визначеним судом розміром моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Виходячи з наведених норм національного законодавства України факт не підтвердження однієї із кваліфікуючих ознак злочину чи певного епізоду злочинної діяльності не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та ст. ст. 1,3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки не будучи фактично притягнутою до кримінальної відповідальності за вчинення злочину без застосування судом покарання, у зв`язку зі спливом строків давності, позивач не була повністю реабілітованою.

Тому висновок районного суду, що часткове виправдання особи, але не реабілітація за іншими інкримінованими кримінальними правопорушеннями, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому, а звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, не може бути підставою для висновку про незаконний характер дій органів досудового слідства, є правильним та таким, що заснований на нормах ст. 1176 ЦК України та нормах Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також суд вірно зазначив про відсутність даних про встановлену незаконність обмеження волі або про порушення процедури затримання ОСОБА_1 , звернувши при цьому увагу, що замінюючи запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту під час розгляду кримінальної справи у відношенні ОСОБА_1 , та відмовляючи в подальшому у задоволенні клопотань про заміну ОСОБА_1 запобіжного заходу на менш суворий, суд вказував, що обраний стосовно підсудної запобіжний захід - тримання під вартою не суперечить чинному кримінально-процесуальному законодавству, обставини щодо неможливості перебування підсудної у слідчому ізоляторі не встановлені та міра запобіжного заходу відповідає тяжкості та кількості епізодів пред`явленого обвинувачення.

Разом з тим суд зауважив, що питання законності взяття та тримання його під вартою, позивач поставив у справі, яка розглядається, та наполягав на тому, що ОСОБА_1 реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів (ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходи у вигляді взяття під варту, при цьому ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом більше 4 років, тривалий час хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні, у тому числі під час знаходження під вартою.

Відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Також пунктом 3 статті 5 Конвенції встановлено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно з пунктом 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Пункт 5 статті 5 Конвенції гарантує, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

При цьому згідно з практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) дотримання пункту 5 статті 5 Конвенції забезпечується тоді, коли існує можливість вимагати відшкодування шкоди, заподіяної позбавленням свободи за умов, які суперечили пунктам 1, 2, 3 і 4 цієї статті.

У справі «Мироненко і Мартенко проти України» ЄСПЛ вказав, що право на відшкодування, закріплене в пункті 5 статті 5 Конвенції, виникає після того, як національний орган або суд виявив порушення одного з попередніх пунктів цієї статті.

Відповідно до ч. 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд першої інстанції виходячи з встановлених у справі обставин вірно вказав на непропорційність та невідповідність кінцевого судового рішення у кримінальній справі і 377-днівного строку перебування під вартою ОСОБА_1 в якості підозрюваного та обвинуваченого, та застосувавши усталену практику Європейського суду з прав людини, з урахуванням принципів розумності та справедливості, обґрунтовано вважав доведеним порушення принципу розгляду справи упродовж розумного строку (перебування під вартою більше року, а під слідством і судом більше 4 років,) та що під час знаходження під вартою значно погіршився стан здоров`я позивача, що підтверджуєтся матеріалами справи, зокрема листами Одеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області.

Встановивши зазначені обставини, суд констатував порушення відносно ОСОБА_1 пункту 3 ст. 5 та пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судова колегія погоджується з даними висновками і обґрунтуваннями суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги заступника прокурора Одеської області про неправильне застосування норм національного законодавства України, що регулює правовідносини з відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, не спростовують правильність висновку районного суду, який виходячи з встановлених у справі обставин та наведених мотивувань, обґрунтовано застосував Конвенцію та практику Суду як джерело права та набув правильного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 . При цьому суд, не керувався нормами ст. 1176 ЦК України та та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в якості підстав для стягнення моральної шкоди, застосувавши Конвенцію та практику Суду як джерело права, що передбачено ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилковість (неправильність) не застосування судом норм ст. 1176 ЦК України та та ст. ст. 1,3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в якості підстав для стягнення моральної шкоди є неспроможними виходячи з обґрунтувань наведених в рішенні районного суду і постанові суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, судова колегія частково погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо заниженого розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на її користь, що визначений судом першої інстанції в сумі 150 000 грн.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 4173 гривні (станом на момент вирішення справи).

Так, суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи і набувши правильного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, разом з тим не надав належної оцінки особі позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на час утримання її під вартою досягла 63 річного віку, була фактично відсторонена від роботи та керівної посади, яку обіймала на підприємстві, де пропрацювала багато років та крім того утримуючись в слідчому ізоляторі зазнала погіршення стану здоров`я (органів зору), потребувала термінової медичної допомоги у спеціалізованому закладі охорони здоров`я, про що неодноразово суду повідомляв начальник слідчого ізолятору, просивши прискорити розгляд справи в суді або вирішити питання про заміну запобіжного заходу на менш суворий тривалий час лікувалася.

Дані обставини підлягають оцінці та врахуванню при визначенні розміру відшкодування маральної шкоди виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності .

Апеляційний суд звертає увагу, що норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться, виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи встановлені судом обставини та виходячи з особи позивача, її віку, соціального статусу, майнового стану та стану здоров`я, колегія суддів вважає за справедливе стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 750 000 грн., внаслідок чого рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з урахуванням підстав та обґрунтувань, викладених в цій постанові апеляційного суду. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Таким чином, апеляційна скарга заступника прокурора Одеської області Заперченка В.С. підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру відшкодування моральної шкоди до 750 000 грн. в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області Заперченка Віталія Сергійовича - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року - змінити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06.11.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова