Дата документу 04.11.2020 Справа № 316/2522/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №316/2522/19 Головуючий у 1 інстанції Куценко М.О.
Провадження № 22-ц/807/2995/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 червня 2020 року у справі за позовом Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, як Органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Енергодарський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року Виконавчий комітет Енергодарської міської ради, як Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , звернувся до суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Енергодарський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, про позбавлення батьківських прав .

В позові зазначено, що ОСОБА_4 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сім`я відповідача перебуває під соціальним супроводом Енергодарського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.05.2016 року на обліку, як дитина що опинилась у складних життєвих обставинах.

Підставою для взяття дитини на облік слугувало повідомлення Енергодарського МВ КВІ про ухилення від виконання батьківських обов`язків матері ОСОБА_5 , звільненої від відбування покарання до досягнення її сином трирічного віку.

Спеціалісти служби та фахівці із соцроботи ЕМЦСССДМ систематично відвідували сім`ю за місцем проживання з метою здійснення контролю за станом утримання, виховання та розвитку дитини. Під час відвідування виявлено, що відповідач не дотримується режиму харчування та відпочинку дитини, не забезпечує належного догляду, не слідкує за гігієною, не приділяє належної уваги вихованню дитини, що зафіксовано у письмових повідомленнях та актах обстеження умов проживання.

З листопада 2016 року відповідач з дитиною проживала у ОСОБА_6 - біологічного батька дитини, у с. Максимівка Вільнінський район Запорізька область. Але влітку 2019 року після смерті ОСОБА_6 відповідач з дитиною повернулась до м. Енергодар.

Неодноразово відповідач залишала свого малолітнього сина на вулиці, про що свідчать акти про знайдену дитину від 12.08.2019 р. та 21.10.2019р.

07.11.2019 року малолітнього ОСОБА_3 тимчасово влаштовано до КЗ «Мелітопольський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де він перебуває на даний час .

Оскільки відповідач систематично та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого малолітнього сина, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 червня 2020 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно її малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Передано малолітнього ОСОБА_3 , 10.10.2013, виконавчому комітету Енергодарської міської ради, як Органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей, для подальшого влаштування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка переосмислила життєві цінності, зробила відповідні висновки, змінила свій спосіб життя, в червні 2020 року влаштувалася на роботу в КП «Чисте місто».

Виконавчий комітет Енергодарської міської ради, як орган опіки та піклування, в особі служби у справах дітей надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати авданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сім`я ОСОБА_1 перебуває під соціальним супроводом Енергодарського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.05.2016 року на обліку, як дитина що опинилась у складних життєвих обставинах.

Підставою для взяття дитини на облік слугувало повідомлення Енергодарського МВ КВІ про ухилення від виконання батьківських обов`язків матері ОСОБА_5 , звільненої від відбування покарання до досягнення її сином трирічного віку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив про те, що спеціалісти служби та фахівці із соцроботи ЕМЦСССДМ систематично відвідували сім`ю за місцем проживання з метою здійснення контролю за станом утримання, виховання та розвитку дитини. Під час відвідування виявлено, що відповідач не дотримується режиму харчування та відпочинку дитини, не забезпечує належного догляду, не слідкує за гігієною, не приділяє належної уваги вихованню дитини.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що спеціалісти служби та фахівці із соцроботи ЕМЦСССДМ відвідували сім`ю ОСОБА_5 за місцем проживання 25.07.2016 року, 27.10.2016 року, 15.08.2019 року. Що не свідчить про систематичне відвідування сім`ї за місцем проживання з метою здійснення контролю за станом утримання, виховання та розвитку дитини.

З матеріалів справи вбачається, що з листопада 2016 року відповідач з дитиною проживала у ОСОБА_6 - біологічного батька дитини, у с. Максимівка Вільнінський район Запорізька область. Але влітку 2019 року після смерті ОСОБА_6 відповідач з дитиною повернулась до м. Енергодар.

Позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав суд виходив з того, що ОСОБА_1 неодноразово залишала свого малолітнього сина на вулиці, про що свідчать акти про знайдену дитину від 12.08.2019 р. та 21.10.2019р.

07.11.2019 року малолітнього ОСОБА_3 тимчасово влаштовано до КЗ «Мелітопольський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей».

Згідно психолого-педагогічної характеристики на неповнолітнього ОСОБА_3 , яка складена КЗ «Мелітопольський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», наданої у судовому засіданні позивачем, зазначено, що дитина поступила до закладу 07.11.2019 року. За час його перебування в закладі мати ОСОБА_1 відвідувала 14.01.2020 року та 05.02.2020 року. Після введення карантинних заходів мати дитину не відвідувала.

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Енергодарської міської ради № 01-01-40/5162 від 09.12.2019 року ОСОБА_1 доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина, оскільки вона самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, не піклується про його здоров`я та розвиток, не виявляє до сина своєї батьківської уваги та турботи, хоча має таку можливість.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: не піклується про його побут, фінансово не підтримує, не цікавляться духовним розвитком, здоров`ям, а тому вважав, що є достатньо підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її малолітньої дитини.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 СК України.

Так згідно частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Такі висновки щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 29 листопада 2019 року у справі № 127/23281/18, від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20).

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини, позивачем не надано.

Умисної протиправної поведінки матері по відношенню до своєї дитини не встановлено.

Висновок Виконавчого комітету Енергодарської міської ради № 01-01-40/5162 від 09.12.2019 року ОСОБА_1 про доцільність позбавлення батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Колегія суддів критично оцінює вказаний висновок, оскільки такий є недостатньо обґрунтованим. Зі змісту висновку органу опіки та піклування не слідує, в чому саме полягає захист інтересів малолітніх дітей позбавленням батьківських прав матері.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він не є переконливим, в ньому не зазначається доцільність втручання в життя дитини шляхом позбавлення матері батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси малолітньої дитини. При цьому, поза увагою органу опіки і піклування залишилися не з`ясованими ставлення матері до дитини та дитини до матері.

Крім того, альтернативні заходи реагування держави до відповідача ОСОБА_1 не вживалися, а позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері, так і для дитини, що судом першої інстанції враховано не було.

В матеріалах справи відсутні будь-які медичні висновки щодо наявності у ОСОБА_1 хронічного алкоголізму та відомості щодо притягнення останньої до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за невиконання обов`язків щодо виховання дитини, а також відсутні відомості про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ст. 166 КК України за злісне невиконання встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 працює в КП «Чисте місто» з 15 червня 2020 року по теперішній час та отримує заробітну плату (а.с.95, 97).

Згідно характеристики КП «Чисте місто» Енергодарської міської ради, ОСОБА_1 за період перебування на займаній посаді вантажниці транспортної дільниці зарекомендувала себе як відповідальний та кваліфікований співробітник (а.с. 96).

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства Спеціалізована медико-санітарна частина Енергодарської міської ради Запорізької області від 20.08.2020 року ОСОБА_1 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебуває. За останні п`ять років за психіатричною допомогою не зверталася. (а.с. 98).

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства Спеціалізована медико-санітарна частина Енергодарської міської ради Запорізької області від 20.08.2020 року ОСОБА_1 на «Д» обліку у лікаря-нарколога не перебуває (а.с.99).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечувала проти позову та просила не позбавляти її батьківських прав, а також обіцяла, що буде намагатися приділяти більше уваги дитині та докладати зусиль для поліпшення умов їх проживання та матеріального забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка під час розгляду спарви заперечувала проти задоволення позову про позбавлення її батьківських прав, зазначала про усвідомлення свого відношення до дитини, зробила відповідні висновки, влаштувалася на роботу, що свідчить про її інтерес до дитини.

Приймаючи до уваги висловлене відповідачкою ОСОБА_1 бажання змінити своє ставлення до виховання малолітньої дитини у бік покращення та врахувавши вік дитини, роль матері у її вихованні та виходячи з необхідності якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також враховуючи те, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу, як на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, що є способом захисту прав та інтересів дитини, якою є позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав стосовно малолітньої дитини, які не мають батька, також і матері, яка зберігає інтерес до цієї дитини, його виховання та матеріального забезпечення, і наслідком чого може стати розрив сімейних зв`язків та розпад сім`ї, на даний час не відповідатиме інтересам малолітньої дитини, а так само принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного судочинства, альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, а позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне, з метою захисту інтересів малолітньої дитини, попередити ОСОБА_1 про неприпустимість в подальшому порушення з її боку батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини та про можливі наслідки у разі неналежного виконання батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини є помилковим.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п.п.1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 червня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, як Органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Енергодарський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: