Провадження № 22-ц/811/363/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 24 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, визнання правочину недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (а.с.2-4 т.1), уточненим заявами від 08.12.2013 року (а.с.147 т.1) та 17.11.2015 року (а.с.54 т.2), в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.09.2011 року, укладений між ОСОБА_3 та їхнім сином ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єгоровою Н.Ю., та поділити набуте ним та ОСОБА_3 у шлюбі нерухоме майно, визнавши за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на об`єднані гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в гаражно-будівельному кооперативі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_2 , залишивши у власності ОСОБА_3 незавершений будівництвом будинок із господарськими приміщеннями та земельну ділянку, на якій знаходиться цей будинок, по АДРЕСА_3 , та стягнути з нього на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за перевищення його частки у спільному майні подружжя в розмірі 40234 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 обгрунтовував тим, що з 16.07.1977 року до 30.09.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , під час якого ними набуто у власність вказані вище об`єкти нерухомого майна.

Так, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 вони набули в житлово-будівельному кооперативі, членом якого була ОСОБА_3 , однак, внески за квартиру сплачено за рахунок спільного сімейного бюджету, а тому квартира є об`єктом права спільної сумісної власності їхнього подружжя.

Вказану квартиру ОСОБА_3 подарувала одному з їхніх синів ОСОБА_5 без його (позивача) згоди, а тому оспорюваний договір дарування квартири є недійсним.

Зазначає, що спірний будинок по АДРЕСА_3 , який незавершений будівництвом, хоч і побудований на земельній ділянці відповідачки ОСОБА_3 на місці старого глиняного будинку її родичів, однак, будівництво нового будинку проводилось за їхні спільні кошти, а також за кошти, отримані від продажу належного йому на праві власності будинку та земельної ділянки, а тому вважає, що залишившись у зв`язку з цим взагалі без будинку та земельної ділянки, він має право не лише на 1/2 частину цього будинку, а й на 1/2 частину земельної ділянки.

Остаточно уточнивши вимоги про поділ нерухомого майна у визначений ним спосіб, позивач виходив із того, що за висновком проведеної в даній справі експертизи неможливо провести реальний поділ спірного нерухомого майна з урахуванням принципу рівності часток сторін в цьому майні.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (а.с.43 т.1), уточненим заявами від 17.11.2015 року (а.с.55-57 т.2), 19.06.2016 року (а.с.80-82 т.2) та 24.03.2016 року (а.с.104-106 т.2), в якому просила визнати об`єктами права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, таке нерухоме майно: 75% незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_3 , гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал» по вул. Світанковій, 12 в с.Горішній Пустомитівського району Львівської області та квартиру АДРЕСА_1 , в якому їхні ідеальні частки є рівними по 1/2 частині кожному.

Просила поділити між нею та ОСОБА_1 вказане нерухоме майно, виділивши їй у власність незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_3 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а у власність ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал» по вул. Світанковій, 12 в с.Горішній Пустомитівського району Львівської області, стягнувши з неї у користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 130792 грн. 91 коп. за перевищення вартості її частки в майні, яку вона попередньо внесла на депозитний рахунок суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 покликалась на те, що відповідно до висновку №4469-4472 судової інженерно-технічної експертизи від 12.05.2015 року, процент готовності незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_3 на момент проведення експертизи становив 93%, однак, з вересня 2009 року будинок будувався нею за її особисті кошти, оскільки ОСОБА_1 з вересня 2009 року пішов із сім`ї і припинив з нею ведення спільного господарства, тому поділу підлягає незавершений будівництвом будинок з процентом готовності 75%, який визначений станом на 27.09.2011 року при реєстрації права власності на цей об`єкт нерухомого майна, відтак, 18% незавершеного будівництвом вказаного будинку (93% 75%) є її особистою власністю. За підрахунком ОСОБА_3 , вартість 75% незавершеного будівництвом будинку становить 494725 грн. 81 коп., виходячи із того, що згідно з висновком експертизи вартість незавершеного будівництвом вказаного будинку з процентом готовності 93% становить 613460 грн.

Зазначає, що не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельна ділянка площею 0,1000 га, на якій знаходиться незавершений будівництвом будинок, та земельна ділянка площею 0,0430 га для ведення особистого селянського господарства, оскільки право власності на ці земельні ділянки набуте нею в процесі приватизації землі, а тому є її особистою власністю.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24 червня 2016 року, з урахуванням виправлених у ньому ухвалою суду від 06 липня 2016 року описок, первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 20.09.2011 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єгоровою Н.Ю.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , за кожним.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку об`єднаних гаражів №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал», що знаходяться по вул.Світанкова, 12 в с.Горішній Пустомитівського району Львівської області, за кожним.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, що складають 93% готовності незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_3 , за кожним.

В решті вимог первісного та зустрічного позову відмовлено.

Повернуто ОСОБА_1 суму компенсації вартості частки майна в розмірі 40234 грн., внесених ним на рахунок №0757 ТУ ДСА у Львівській області, згідно платіжного доручення №2 від 12.04.2016 року.

Повернуто ОСОБА_3 суму компенсації вартості частки майна в розмірі 130792 грн. 91 коп., внесених нею на рахунок №0757 ТУ ДСА у Львівській області, згідно квитанції №137 від 20.04.2016 року.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28 вересня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат в даній справі.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 у користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на оплату судового збору по 80 грн. 58 коп. з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на оплату проведення експертизи в розмірі 4495 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на оплату судового збору та за проведення експертизи в розмірі 2137 грн. 37 коп.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 24 червня 2016 року оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати в частині поділу об`єкта незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_3 та гаражів в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал» по вул.Світанковій, 12 в с.Горішній Пустомитівського району Львівської області, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким провести поділ цих двох об`єктів з виплатою ОСОБА_1 грошової компенсації за перевищення її частки, як вона просила в своєму позові.

Вважає, що суд, не давши належної правової оцінки доказам, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в оскаржуваній частині рішення.

Апелянт зазначає, що суд безпідставно не залишив їй об`єкт незавершеного будівництвом будинку при поділі спірного нерухомого майна, не врахувавши, що цей об`єкт збудований на земельній ділянці, яка є її особистою власністю, та в результаті реконструкції подарованого їй будинку, що знаходився на цій земельній ділянці, який також був об`єктом її особистої власності.

На переконання апелянта, суд повинен був також врахувати, що її частка в цьому об`єкті нерухомого майна є більшою, ніж відповідача, з урахуванням тієї обставини, що на момент розірвання шлюбу процент готовності незавершеного будівництвом будинку становив 75%, а на момент проведення експертизи для визначення його вартості при поділі вже 93%, а тому 18% незавершеного будівництвом будинку є її особистою власністю, власне, цією обставиною та бажанням сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію, яка, з урахуванням виділення у його власність всіх гаражів в цілому, становила 130792 грн. 91 коп., вона обгрунтовувала запропонований нею поділ спірного майна.

Зазначає, що частка ОСОБА_1 в незавершеному будівництвом будинку є незначною і припинення його права на цю частку не завдасть йому істотної шкоди.

Апелянт ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду змінити, визнавши за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на об`єднані гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал», а за ОСОБА_3 визнати право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, що складають 93% готовності незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_3 , сплативши ОСОБА_3 грошову компенсацію за перевищення його частки в спірному нерухомому майні в розмірі 74890 грн., які ним внесені на депозитний рахунок суду.

Апелянт зазначає, що обидві сторони прагнули реального поділу майна, а тому суд, у разі недостатності внесених ними сум для виплати грошової компенсації, повинен був роз`яснити наслідки невчинення необхідних для такого поділу процесуальних дій.

Згідно з первинним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Львівської області від 17.10.2016 року для розгляду цивільної справи №1319/10432/12 (провадження №22-ц/783/5194/16) визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Левика Я.А., суддів: Копняк С.М., Кабаля І.І., які в подальшому замінені на суддів Струс Л.Б. та Шандру М.М., а цих суддів замінено на суддів Ванівського О.М. та Цяцяка Р.П.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2017 року у названому складі колегії суддів: Левика Я.А., Ванівського О.М., Цяцяка Р.П., у справі призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу, у зв`язку з чим провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.07.2018 року провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду на 02.10.2018 року.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року в газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

17.10.2018 року цивільна справа №1319/10432/12 одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного суду від 17.10.2018 року, для розгляду цивільної справи №1319/10432/12 (провадження №22-ц/811/363/18) визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.

Колегією суддів у названому складі суду справу призначено до розгляду у Львівському апеляційному суді.

Заслухавши пояснення сторін в підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 16.07.1977 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30.09.2011 року (а.с.5 т.1).

Від шлюбу сторони мають двох синів, які є повнолітніми.

Предметом спору в оскаржуваній частині рішення є нерухоме майно, яке набуте сторонами у власність під час шлюбу.

Рішення суду першої інстанції оскаржується сторонами лише в частині поділу спільного сумісного майна подружжя, а тому, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, рішення в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 20.09.2011 року апеляційним судом не переглядається.

Першим об`єктом поділу між сторонами є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 12.01.2001 року, виданого Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради (а.с.18-19 т.1).

Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи №4469-4472 від 12.05.2015 року (а.с.2-18 т.2), з посиланням на висновок судової інженерно-технічної експертизи №764/765 від 12.09.2014 року (а.с.188-196 т.1), ринкова вартість квартири становить 530100 грн., реальний поділ квартири між двома співвласниками неможливий.

Другим об`єктом поділу є гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал» по вул.Світанковій, 12 в с.Горішній Пустомитівського району Львівської області, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.02.2008 року, виданого Пасіки-Зубрицькою сільською радою (а.с.15-16 реєстраційної справи).

Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи №4469-4472 від 12.05.2015 року (а.с.2-18 т.2), ринкова вартість вказаних гаражів, які об`єднані в один гараж, становить 233140 грн.

Той факт, що квартира та гаражі є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, сторонами визнається.

Третім об`єктом поділу є незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_3 , який знаходиться на належній на праві власності ОСОБА_3 земельній ділянці з кадастровим номером: :01:012:0017 (а.с.47 т.1).

Об`єктом поділу за позовними вимогами ОСОБА_1 є також земельна ділянка, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, з кадастровим номером: :01:012:0017, що знаходиться по АДРЕСА_3 і належать на праві власності ОСОБА_3 на підставі Державного акту серії ЯА №202258 від 25.03.2005 року (а.с.49 т.1).

Однак, вказана земельна ділянка, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва, набута ОСОБА_3 у власність в процесі приватизації землі, що сторонами визнається, а тому, як правильно вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи №4469-4472 від 12.05.2015 року (а.с.2-18 т.2), ринкова вартість незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1430 га по АДРЕСА_3 становить 682772 грн., з яких вартість незавершеного будівництвом будинку, процент готовності якого на момент проведення експертизи визначено 93%, становить 613460 грн.

За цим висновком експертизи, поділ в натурі незакінченого будівництвом та незданого в експлуатацію будинку по АДРЕСА_3 неможливий.

Статтею 22 КпШС України (1969 року), чинного на момент укладення між сторонами шлюбу та набуття у власність спірної квартири, було передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 24 КпШС України було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до шлюбу, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст.25 КпШС України, якщо майно, яке є власністю одного з подружжя, під час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

За загальним правилом статті 28 КпШС України, при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки в цьому майні є рівними.

Аналогічні за змістом положення містяться й у статтях 57, 60, 62, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України (2004 року), в редакції, чинній на момент вирішення питання про поділ спільного майна подружжя після розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17).

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Отже, з урахуванням наведених вище норм закону та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні квартира та гаражі є об`єктами права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, а тому кожний з них має право на 1/2 ідеальну частку в цьому майні.

Що ж стосується поділу між сторонами об`єкту незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_3 , то необхідно зазначити наступне.

Встановлено, що вказаний об`єкт нерухомого майна дійсно знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га, яка є особистою власністю ОСОБА_3 , і був побудований на місці старого саманного (глиняного) будинку, житловою площею 32,60 кв.м., який ОСОБА_3 отримала в дар на підставі договору дарування від 28.01.1999 року, однак, ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами той факт, що її частка в цьому майні є більшою, ніж частка ОСОБА_1 , за рахунок належного їй на праві власності старого житлового будинку.

Безпідставними є й доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що її частка в цьому об`єкті незавершеного будівництва є більшою за рахунок її особистої частки в цьому майні, яка становить 18%, оскільки немає висновку про вартість незавершеного будівництвом будинку станом на момент розірвання шлюбу між сторонами, як і немає висновку про вартість будівельних робіт та використаних в процесі будівництва будівельних матеріалів, яке б проводилось після розірвання шлюбу.

При цьому, необхідно зазначити, що під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_1 було продано на підставі договору купівлі-продажу від 14.01.2003 року житловий будинок по АДРЕСА_3 , який він отримав в дар від ОСОБА_6 , і доказів про те, що кошти, одержані ним від продажу цього будинку, були використані ним особисто, а не в інтересах сім`ї, стороною ОСОБА_3 не надано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ незавершеного будівництвом житлового будинку в існуючому стані (процент готовності за висновком експертизи 93%) на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пунктах 5, 9 постанови від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Враховуючи наведені вище норми закону та роз`яснення й те, що за висновком судової експертизи №4469-4472 від 12.05.2015 року реальний поділ об`єкту незавершеного будівництвом будинку є неможливий, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ між сторонами будівельних матеріалів у рівних частках по 1/2 частині кожному з них.

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на наведене, безпідставними є доводи апелянтів про наявність правових підстав для присудження грошової компенсації за перевищення частки в спірному майні подружжя, оскільки апелянт ОСОБА_3 заперечує проти виділення у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_4 з виплатою їй грошової компенсації, а ОСОБА_1 не погоджується з виплатою йому грошової компенсації на запропонованих апелянтом ОСОБА_3 умовах, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спірного майна між сторонами, шляхом визнання за кожним із них права власності на 1/2 ідеальну частку в спірному майні без його реального поділу.

У зв`язку з цим, доцільності в призначенні експертизи на стадії апеляційного розгляду справи не було, оскільки поставленні на вирішення експертизи питання стосувались визначення вартості спірних об`єктів поділу, яка вже була визначена первинною експертизою у справі, висновки якої судом першої інстанції правильно враховано при вирішенні даного спору по суті.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.