СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
________________________________________________________________________________
Провадження № 4-c/760151/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

30 листопада 2020 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

представника Стягувача - ОСОБА_5

розглянув матеріали скарги стягувача Акціонерного товариства «Універсал Банк» на бездіяльність приватного виконавця Лановенко Людмили Олегівни, стягувач - ОСОБА_1 .

ІІ. Описова частина

10 червня 2019 року до суду надійшла скарга стягувача АТ «Універсал Банк» на бездіяльність приватного виконавця Лановенко Л.О., яка полягає в тому, що виконавець не здійснює заходів щодо примусової реалізації в межах виконавчого провадження №61547904 квартири АДРЕСА_1 , і яка належить боржникові - ОСОБА_1 .

Свою скаргу АТ «Універсал Банк» мотивує тим, що в межах виконавчого провадження №61547904 виконується виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 , як поручителя, за зобов`язаннями ОСОБА_2 за Кредитним договором №009-2008-2328 від 09.07.2008, заборгованості в розмірі 57960 доларів США.

Зазначений виконавчий лист був виданий 24 квітня 2019 року Солом`янським районним судом м. Києва на підставі рішення від 11 грудня 2018 року.

Крім того, як зазначає Стягувач, Боржником з метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника також було передано в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що грошових коштів та іншого майна, як зазначає Стягувач, у ОСОБА_1 немає, приватний виконавець мав би звернути стягнення на належний їй об`єкт нерухомого майна - квартиру.

Проте, як стверджує Стягувач, приватний виконавець не здійснює таких заходів, оскільки в квартирі, серед інших, зареєстрована і неповнолітня дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватний виконавець, як стверджує Стягувач, посилається на п. 28 Глави VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, згідно з якою у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів та піклування.

Стягувач вважає таку позицію приватного виконавця помилковою, оскільки малолітня дитина була зареєстрована в квартирі вже після передачі квартири в іпотеку, і на таку реєстрацію не було отримано згоди іпотекодержателя. Крім того, як зазначає Стягувач, Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає у виконавця необхідності отримання згоди органу опіки та піклування на реалізацію квартири, в якій зареєстрований неповнолітній.

Стягувач стверджує, що примусова реалізація квартири з прилюдних торгів не є правочином, а є саме виконанням рішення суду.

Також Банк зазначив, що оскільки власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 , а не батьки неповнолітньої ОСОБА_3 , дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію квартири також не вимагається.

02 липня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення приватного виконавця, з яких вбачається, що її бездіяльність щодо передачі квартири в реалізацію обумовлена положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У судовому засіданні представник Скаржника підтримав скаргу.

Приватний виконавець у судове засідання не з`явився, представника не направив.

ІІІ. Мотивувальна частина

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2018 задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення з них в солідарному порядку заборгованості за Кредитним договором №009-2008-2328 від 09.07.2008 в сумі 57960 доларів США.

Встановлено, що ОСОБА_1 виступила як фінансовим поручителем за вказаним договором, позичальником у якому є ОСОБА_2 , так і майновим поручителем, передавши в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

24 квітня 2019 року Солом`янським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Постановою приватного виконавця від 13.03.2020 відкрито виконавче провадження №61547904 за вказаним виконавчим листом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Розділом VII цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

За змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, положення Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Положення цього Закону дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку» (Постанова ВСУ від 27.04.2016 року у справі №6-54цс16).

В матеріалах виконавчого провадження, наданих суду для вивчення, наявні докази, які свідчать про те, що приватним виконавцем вживалися заходи з метою звернення стягнення на грошові кошти ОСОБА_1 та рухоме майно, проте вжиті заходи виявилися безрезультатними, у зв`язку з чим було прийнято рішення про звернення стягнення на належний боржниці об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, не зважаючи на наявність у справі інформації про належність Боржнику на праві власності квартири АДРЕСА_3 , яка, до того ж, виконує роль застави (предмета іпотеки), переданої в забезпечення зобов`язань, за якими відбувається стягнення заборгованості.

Вирішуючи питання про необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію квартири, суд враховує наступне.

Відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Відповідно до п. 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012року №512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду Стягувач зазначив, що дитина ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) була зареєстрована в іпотечній квартирі без згоди банку, як іпотекодержателя, після укладення договору, що суперечить його умовам.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19) попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається у разі саме звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки такі дії є кінцевою стадією виконання рішення суду.

Верховний Суд зазначає, що така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

Таким чином, при примусовому виконанні рішення суду шляхом накладення арешту та реалізації арештованого майна, а саме іншого рішення суду, ніж звернення стягнення на предмет іпотеки, згода органу опіки та піклування є обов`язковою. У випадку ж виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки згода органу опіки та піклування є не обов`язковою.

З огляду на зазначене, суд погоджується зі Стягувачем у тому, що приватний виконавець не може обгрунтовувати свою бездіяльність щодо передачі в реалізацію предмету іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя відсутністю згоди органу опіки та піклування.

Разом з тим, у своїх поясненнях приватний виконавець зазначає, що насправді підставою його бездіяльності щодо реалізації предмету іпотеки є положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, згідно зі ст. 1 вказаного Закону не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, якщо таке майно виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

-таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або

-таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна.

З матеріалів справи вбачається, що місцем проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_4 . В квартирі, яка є предметом іпотеки, вона офіційно не зареєстрована. Крім того, квартира, яка передана в іпотеку, не була придбана за рахунок кредитних коштів.

Таким чином, відносини з приводу звернення стягнення на належу Боржнику квартиру не підпадають під дію вказаного Закону.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що приватний виконавець фактично визнав свою бездіяльність щодо вчинення дій, спрямованих на реалізацію предмета іпотеки в межах виконавчого провадження №61547904, суд вважає можливим скаргу задовольнити.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 41,51 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд ухвалив:

1.Скаргу задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження №61547904.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмилу Олегівну вжити необхідні заходи з метою реалізації в межах виконавчого провадження №61547904 предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , без отримання згоди органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації.

2.Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання її повного тексту.

Суддя: