Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04 листопада 2020 року Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Тептюка Є.П.

за участю секретаря Федорової Л.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення

встановив:

07.09.2020 позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просить суд припинити право користування відповідачем домоволодіння АДРЕСА_1 та виселити відповідача з вказаного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідач був зареєстрований та вселився в зазначене домоволодіння як член сім`ї позивача. При цьому, повідомляє, що зазначене домоволодіння належить позивачу на праві особистої приватної власності. З шлюб між сторонами розірвано в 1999 році фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені на даний час, спільне господарство не ведеться. Позивач наголошує, що відповідачем створюються різні перешкоди в користуванні домоволодінням, вчиняє насильство відносно позивача, зазначає, що вона неодноразово зверталась до органів поліції, а відносно відповідача складався адміністративний протокол, було прийнято судове рішення про визнання відповідача винним за ст. 173-2 КУпАП. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виселитись та знятись з реєстраційного обліку, проте, відповідач будь-яких дій щодо виселення в добровільному порядку не вчиняє, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду.

Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 15.09.2020 р., справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, встановивши правовідносини, які випливають з фактичних обставин справи та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного.

В судовому засіданні позивач повідомила, що будинок належить їй на праві приватної власності, підтвердила, що наразі, її з відповідачем нічого не пов`язує, водночас, зазначила про чисельні випадки порушення її прав та погроз з боку відповідача, якого вона досі боїться з огляду на ті ситуації, які складались за час їх спільного життя, просила позов задовольнити.

Представник позивача позов просив задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Відповідач, в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи за відомим місцем його реєстрації повідомлений належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі на адресу суду не надсилав. При цьому слід зазначити, що на адресу відповідача було направлено копію ухвали про відкриття провадження, в якій було встановлено строк для подання ним до суду відзиву на позовну заяву, однак до даного часу такого відзиву суду надано не було.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, на підставі ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Право власності було набуто нею на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.05.2017 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вищевказана домоволодіння зареєстровано за позивачем 19.05.2017 року. Згідно з довідкою виконавчого комітету Степанківської сільської ради № 1464 від 20.10.2020 року щодо ОСОБА_4 зареєстрований та проживає зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 09.04.2002 року шлюб між сторонами розірвано 06.07.1999 року.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася з вимогою до ОСОБА_3 з вимогою про виселення, але останній відмовлявся це зробити і відмовляється на даний час. Також свідок зазначила, що вона неодноразово була свідком вчинення відповідачем фізичного та психологічного насильства відносно позивача.

Також в матеріалах справи наявна постанова Черкаського районного суду від 30.06.2020 року в якій встановлено, що ОСОБА_4 вчиняв психологічне насильство відносно позивача.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з цим, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом.

За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 3 ст. 64 ЖК України).

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням, за комунальні послуги, що відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК УРСР.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.116 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члений його сімї або інші особи, які проживають разом з ним систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винного на вимогу власника будинку провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами і доповненнями) роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідач вселилився у спірне домоволодіння у в якості члена сім`ї власника домоволодіння і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки Цивільний кодекс України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сімї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сімї власника) обовязку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сімї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. 116, 157 ЖК України).

З матеріалів справи вбачається, що відносини між сторонами є конфліктними та напруженими, що підтверджується поясненнями як позивача, так і показами свідка та матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд приходить переконання про те, можливість застосування до спірних правовідносин положення статтей ст. 406 ЦК України, 116, 156, 157 ЖК УРСР та наявності підстав, передбачених статтею ч.2 ст. 406 ЦК України для припинення права відповідача користування домоволодінням та виселення колишнього чоловіка позивача з житлового будинку, у зв`язку з істотним порушенням останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним, враховуючи, що вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними.

Позивач є власником будинку. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 14 серпня 2019 в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856ск18) тощо.

Враховуючи викладене, суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача обов`язок відшкодувати позивачеві суму сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України; ст.ст. 383, 406 ЦК України; ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 352-353 ЦПК України, ст.ст.64, 71-72, 116, 156, 157 ЖК Української РСР, суд,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Припинити право користування ОСОБА_3 домоволодінням АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_3 з домоволодіння АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1681,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Черкаський районний суд Черкаської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.11.2020 року.

Суддя: Є. П. Тептюк