ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1442/20 Справа № 179/2058/18 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Топчинської сільської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новомосковська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2018 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Топчинської сільської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новомосковська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Топчинської сільської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новомосковська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року по справі № 179/2058/18 в частині відмовлених вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту прийняття спадщини ОСОБА_2 , яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Топчинської сільської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новомосковська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту прийняття спадщини ОСОБА_2 , яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 8).

У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 7,710 га, яка належала їй на праві приватної власності, що розташована на території Топчинської сільської ради, згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ДП № 092275, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за МД №13156 09 квітня 2003 року (а. с. 14).

У відповідності до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно довідки № 1050 від 15.11.2010 року виданої Магдалинівським УПСЗН, ОСОБА_2 дійсно доглядала ОСОБА_3 та була одержувачем компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з 17 грудня 2007 року по 17 жовтня 2010 року (а. с. 19).

ОСОБА_4 на протязі 5 років життя ОСОБА_3 матеріально її утримував та проводив поховання за свій рахунок. У веденні домашнього господарства ОСОБА_3 та постійному догляді допомогала мати ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , згідно довідки № 439 від 31 серпня 2017 року виданої виконкомом Топчинської сільської ради (а. с. 17).

Згідно довідки-характеристики та Акту обстеження матеріально-побутових умов виданих Топчинською сільською радою вбачається, що ОСОБА_3 фактично проживала по АДРЕСА_1 . Разом з нею проживав ОСОБА_5 , який наймав у неї житло (а. с. 82-83).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 20).

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Померла ОСОБА_2 є матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 (а. с. 22).

У відповідності до ч. 3 ст. 1268 спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На день смерті ОСОБА_2 за однією адресою була зареєстрована її донька - ОСОБА_1 , згідно довідки № 6180 (а. с. 24).

У відповідності до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори від 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 7,710 га, що належала ОСОБА_3 . Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що позивачем не надано документів, які підтверджують факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , а також не надано документи, які підтверджують родинний зв`язок ОСОБА_2 з ОСОБА_3 (а. с. 21).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2018 року визнано відумерлою спадщину, що складається із земельної ділянки площею 7,710 га, яка належала померлій ОСОБА_3 (а. с. 77-78). 22 червня 2018 року за Топчинською сільською радою зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку (а. с. 76).

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, згідно ч. 3 ст. 1277 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, спадщина, яка залишилася після ОСОБА_3 визнана в судовому порядку відумерлою, доказів, які б підтверджували факт проживання протягом п`яти років до часу відкриття спадщини матері позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано, у зв`язку із чим неможливо встановити факт прийняття спадщини на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні заявленого по справі позову, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у позивача не виникло право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки суд не може достовірно встановити факт прийняття спадщини матір`ю позивача ОСОБА_2 , за наявності обставин, які були встановлені судом при ухваленні судового рішення щодо визнання спадщини відумерлою.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки письмовим доказам при ухваленні рішення, а саме: довідці виконкому Топчинської сільської ради від 31.08.2017 року №439, від 27.01.2014 року №21 та довідці управління праці та соціального захисту населення від 15.11.2010 року №1050, які прямо вказують на факт спільного проживання разом, спадкодавця ОСОБА_3 і спадкоємця ОСОБА_2 в одному будинку та ведення ними спільного бюджету, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Твердження апелянта, що відповідач не надав суду допустимих в контексті вказаних норм процесуального і матеріального права письмових доказів на спростування доводів позивача, колегія суддів вважає недоречними, оскільки в справі що розглядається в першу чергу обов`язок по доказуванню лежить саме на позивачеві.

Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і у Конституції України.

Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта.

В цьому випадку доказування є обов`язком саме позивача у справі.

Посилання апелянта, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідків позивача та необґрунтовано надано перевагу поясненням, наданим свідком відповідача при ухваленні рішенням, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції була надана правова оцінка усім наданим та представленим у справі сторонами доказам у їх сукупності та у повному обсязі досліджено матеріали справи.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не роз`єднано позовні вимоги за наявності достатніх підстав, що ускладнило вирішення справи, є безпідставними, оскільки вказане не підтверджено належними доказами.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича