Справа № 581/489/20
Провадження № 2/581/135/20
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 листопада 2020 року сел. Липова Долина

Липоводолинський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Кузьмінського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазур О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом примусового виселення особи

в с т а н о в и в :

23 червня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом та просив примусово виселити ОСОБА_2 з належного йому будинку в АДРЕСА_1 .

Мотивує свої вимоги тим, що 21 жовтня 2000 року уклав шлюб з відповідачем, після чого дружина була зареєстрована та проживала разом з ним у будинку по АДРЕСА_1 , що належав його матері. Після смерті матері в 2016 році позивач успадкував будинок та являється єдиним його власником. 20 червня 2019 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Маючи власне житло, змушений проживати в будинку дружини ОСОБА_3 , що знаходиться в с. Русанівка Липоводолинського району. Відповідач переслідує його, не дає спокою та намагається примиритися з ним і знову створити сім`ю. На його пояснення що це неможливо, відповідач не реагує та втручається в його особисте життя, роблячи його нестерпним. Ним прийнято рішення виїхати з Сумської області в іншу область на постійне місце проживання. Не маючи значних грошових заощаджень, єдиним способом придбати собі інше житло є продаж нерухомості, що знаходиться у його власності. З цією метою бажає розпорядитися житловим будинком, що належить йому на праві особистої власності, але колишня дружина ОСОБА_2 проживає в цьому будинку, тому він позбавлений можливості реалізувати своє право як власник. На його усні та письмові прохання щодо виселення відповідач не реагує, створюючи перешкоди у користуванні будинком.

У поданому відзиві відповідач позовні вимоги не визнала, зазначивши, що з 2018 року позивач не проживає у власному будинку та переїхав жити до с. Русанівка. Вона увесь час самостійно доглядає за будинком, проводить поточні ремонти, сплачує комунальні платежі. Позивач уже звертався до з позовом про визнання її такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Рішенням апеляційного суду від 7 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. На сьогоднішній день справа перебуває на розгляді у Верховному суді. Зазначає, що обставини щодо переслідування та втручання в особисте життя позивача не відповідають дійсності. Позивач шляхом постійного тиску та погроз намагається виселити її з будинку, намагався від`єднати будинок від газо та енергопостачання. Будучи власником житлового будинку, позивач має змогу в будь-який час продати його, і вона, будучи просто особою, яка проживає у будинку, не зможе не це ніяким чином вплинути. Зазначає, що вона неодноразово заявляла позивачу, що не заперечує проти того, щоб сплачувати орендну плату у розмірі, який є середнім по сел. Липова Долина. Посилається на практику Верховного Суду, згідно з якою тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового статусу, є достатньо підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статі 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Також просить суд прийняти до уваги той факт, що вона не має іншого житла, виселивши її із будинку, вона фактично залишиться без даху над головою.

Позивач та його представник до суду не з`явились, про день та час повідомлені належним чином, представник позивача у письмовій заяві просив провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.

У судовому засіданні 6 жовтня 2020 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, акцентувавши увагу на порушенні відповідачем права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. За час непроживання позивача в будинку він став занедбаним, за будинком відповідач не доглядає, у ньому відсутні меблі, господарство поросло бур`янами. Маючи власне житло позивач вимушений проживати в с. Русанівка в будинку теперішньої дружини та кожного дня разом з дружиною долати відстань в 11 км до місця роботи, тоді як відстань від будинку в сел. Липова Долина до місця роботи становить близько 3 км. Відповідач втратила право користування будинком у зв`язку з розірванням шлюбу. Пропозиція відповідача проживати разом у будинку є абсурдною.

Відповідач до суду не з`явилась, повідомлена належним чином, у письмовій заяві просила розгляд справи провести за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини.

Із довідки Липоводолинської селищної ради Сумської області від 2 липня 2019 року та копії будинкової книги вбачається, що по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 (із 27 березня 1992 року) та його колишня дружина ОСОБА_2 (із 9 листопада 2000 року) (а.с. 8-10, 17).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Липоводолинської районної державної нотаріальної контори Мельником В.О. 14 березня 2017 року, ОСОБА_1 як спадкоємець після смерті ОСОБА_4 успадкував спадщину у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 20 червня 2019 року розірвано шлюб, зареєстрований 21 жовтня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12-15).

17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_2 листа за адресою: АДРЕСА_1 , у якому просив її звільнити будинок за вказаною адресою у зв`язку зі втратою нею права користування будинком (а.с. 16).

Відповідно до довідки Русанівської сільської ради Липоводолинського району Сумської області № 425/02/39 від 27 серпня 2019 року, ОСОБА_1 з травня 2018 року фактично проживає без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 18).

При вирішенні справи суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилася в будинок і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд при вирішенні справи має досягнути справедливого балансу між необхідністю захисту права власника будинку ОСОБА_1 , який позбавлений законних правомочностей щодо можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним будинком у зв`язку з перешкоджанням у цьому ОСОБА_2 , та інтересами останньої щодо можливості користуватись будинком.

На переконання суду, першочергово захисту підлягає гарантоване національним та міжнародним законодавством право позивача на мирне та вільне володіння своїм майном - будинком, яке порушується відповідачем. При цьому суд враховує, що позивач іншого належного на праві власності житла не має, вимушений тимчасово проживати у належному теперішній дружині житлі в іншому населеному пункті.

Судом встановлено, що відповідач проживала у спірному будинку як член сім`ї власника будинку ОСОБА_1 та користувалась будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи шлюб між сторонами розірваний, спільне господарство вони не ведуть, тобто обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

В той же час тривалість проживання відповідача у будинку не має ніякого значення, оскільки вона втратила право проживати в будинку.

За таких підстав суд вважає наявними підстави для виселення відповідача із займаного житлового приміщення.

Таке рішення відповідатиме вимогам законності, переслідує законну ціль захист прав власника майна, та задля досягнення вказаної мети може вважатися необхідним у демократичному суспільстві, а виселення відповідача слід вважати виправданим.

Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року по справі №235/9835/15-ц та у постанові від 15 січня 2020 року №740/2457/18.

З приводу доводу відповідача про відсутність у неї іншого житла суд зазначає, що в ході судового розгляду справи не було встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено, що вона не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом. Також суд враховує, що відповідач у відзиві заявляла про готовність сплачувати позивачу орендну плату за користування будинком, що вказує на її можливість орендувати інше житло в сел. Липова Долина, при цьому право позивача у цьому разі не буде порушено.

Щодо можливості спільного проживання позивача з дружиною та колишньої дружини в одному будинку, то суд вважає це не відповідним моральним засадам суспільства не зважаючи при цьому на площу будинку щодо фактичної можливості проживання.

Таким чином, вимоги позивача суд вважає обґрунтованими, отже позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір.

Керуючись ст. 12, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду через Липоводолинський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне рішення складене 10 листопада 2020 року.

Суддя О. В. Кузьмінський