П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року місто Київ

справа № 760/32937/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/13965/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Шереметьєвої Л.А. від 3 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина.

Відповідачі є спадкоємцями першої черги, проте звертаючись із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса, приховали наявність інших спадкоємців першої черги, а саме ОСОБА_3 .

Позивач зазначала, що після припинення шлюбних відносин батьків у 1997, вона залишилася проживати з матір`ю. Після 2009 року ОСОБА_5 припинив учать у її вихованні, а також будь-які відносини.

Посилаючись на те, що лише 26 жовтня 2019 року позивач дізналась від матері про смерть батька, просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 строком у два місяці.

Рішенням Солом`янського районного суду міста від 3 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що вона пропустила строк на прийняття спадщин з поважних причин, оскільки батько тривалий час (з 2009 року) з нею не спілкувався, не виконував своїх батьківських обов`язків, зокрема щодо її матеріального забезпечення. Відповідачі умисно не повідомили її про смерть батька та, звертаючись із заявами про прийняття спадщини,

не вказали, що вона також є спадкоємицею першої черги. Крім того, суд першої інстанції помилково врахував правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах: від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12; від 4 листопада 2015 року № 6-1486цс15; від 14 вересня 2016 року № 6-1215цс16.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 зазначають, що необізнаність позивача про смерть батька не може вважатися об`єктивною причиною пропуску строкудля подання заяви про прийняття спадщини.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримали свою апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та їх представник Єркін М.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 12 липня 1996 року (а.с.26).

Рішенням Солом`янського районного суд міста Києва від 24 вересня 2008 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 500 грн. щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12 серпня 2008 року і до досягнення нею повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 , понесені нею додаткові витрати на оздоровлення неповнолітньої дитини ОСОБА_3 в сумі 1 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 81 грн.

Рішенням Солом`янського районного суд міста Києва від 17 березня 2015 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1 000 грн. щомісячно, до закінчення нею навчання. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої ввійшла квартира АДРЕСА_1 .

30 вересня 2016 року за заявою відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яка діяла також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвою Г.О. була відкрита спадкова справа № 3/2016.

Заявою від 20 січня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 відмовилася від спадщина на користь сина.

3 лютого 2017 року ОСОБА_4 та малолітньому ОСОБА_3 видані свідоцтва про право на спадщину відповідно на 1/3 та 2/3 частини квартири.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини 3 статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_3 поважними причинами пропуску строку указала на необізнаність щодо смерті батька у зв`язку з тим, що вони не спілкувались тривалий час, а також умисне неповідомлення її про це відповідачами.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відсутність інформації про смерть спадкодавця

не є об`єктивною обставиною, яка відповідно до положень частини 3 статті 1272 ЦК України може бути підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Суд першої інстанції правильно вказав, що аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України, зокрема від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12; від 4 листопада 2015 року № 6-1486цс15; від 14 вересня 2016 року № 6-1215цс16. При цьому доводи апеляційної скарги, що суд помилково посилався на висновки Верховного Суду України у наведених справах, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач пропустила строк на прийняття спадщин з поважних причин, оскільки батько тривалий час (з 2009 року) з нею не спілкувався, не виконував своїх батьківських обов`язків, зокрема щодо її матеріального забезпечення, а тому їй не було відомо про його смерть відхиляються колегією суддів.

Вказана причини пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі умисно не повідомили її про смерть батька та, звертаючись із заявами про прийняття спадщини, не вказали, що позивач також є спадкоємицею першої черги відхиляються колегією суддів, оскільки чинне законодавство не покладало такого обов`язку на відповідачів.

У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із

залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 1, 8 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із статтею 30 вищевказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до договору про надання правової допомоги № б/н укладеного 11 червня 2020 року між адвокатом Єркіним М.М. з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, остання користувалася правничою допомогою адвоката.

Згідно додатку № 1 до вказаного договору, сторони визначили, що оплата правничої допомоги за договором буде здійснюватися з розрахунку 1 000 грн. роботи адвоката за годину роботи та 1 500 грн. за участь в судовому засіданні (а.с.211-212).

До відзиву на апеляційну скаргу додано детальний опис послуг/робіт та розрахунок витрат на правничу допомогу, що у сумі складає 4 000 грн. (а.с.212).

На підтвердження сплати коштів за правничу допомогу, відповідачем ОСОБА_2 надано копію квитанції від 27 жовтня 2020 року на суму 2 500 грн. - за підготовку відзиву на апеляційну скаргу (а.с.212б). При цьому суд враховує, що у справі відбулося одне судове засідання, вартість якого сторони договору обумовили в розмірі 1 500 грн.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є співмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та таким, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 3 вересня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: