ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/278/20 Головуючий суддя І інстанції Ковригін О. С.
Провадження № 22-ц/818/4679/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з житлових відносин про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 01 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Ковригіна О.С., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :
У січні 2019 року позивач звернулась з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 .
В позовній заяві позивач вказала, що їй на підставі свідоцтва про право власності Серія НОМЕР_1 від 14.07.2006 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .
Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданої відділом реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради Харківської області від 11.01.2020 №081а 33/117 в квартирі АДРЕСА_2 серед інших осіб зареєстрований син власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично у ній не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і квартирою не цікавиться.
Відповідно до довідки КЖРЕП від 13.01.2020 № 342, відповідач ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає більше десяти років.
У зв`язку з тим, що в квартирі позивача зареєстрований відповідач, який фактично у ній не проживає, вона не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, що створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинна сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 01 липня 2020 року було задоволено позов ОСОБА_3 .
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі адвокат Булавінова Ю.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що відповідач ОСОБА_1 через погіршення стосунків та постійні конфлікти з сестрою, яка також зареєстрована та проживає у вказаній квартирі, був змушений піти з квартири та жити за іншою адресою. Сестра позбавила його можливості проживати в квартирі, оскільки постійно змінювала замки та винесла з квартири його особисті речі. Відповідач має бажання проживати в квартирі, однак намагається не заходити туди, щоб не провокувати конфлікти.

Послалась на те, що позивачці вже 80 років, вона хворіє на психічну хворобу, у зв`язку із чим стоїть па обліку у психоневрологічному диспансері, і останнім часом не розуміє зміст своїх вчинків. При цьому, відповідач постійно допомагає матері (позивачу у справі) матеріально: купує необхідні ліки, продукти, одяг, меблі в квартиру тощо.

Адвокат вважає, що зазначене свідчить про те, що відповідач не втратив інтересу до спірного житла, а його відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникли між ним та сестрою.

Зазначила, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому слід ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказала, що відповідач ОСОБА_1 жодного разу не отримував судові повістки та іншим чином про судові засідання не повідомлявся. Про наявність судової справи відповідач ОСОБА_1 не знав, внаслідок чого був позбавлений можливості брати участь у її розгляді, висловити свої заперечення проти позовних вимоги, надати відповідні докази та заяви.

ОСОБА_3 надала суду заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце її розгляду, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (а. с. 6).
У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , який більше десяти років та по теперішній час в даній квартирі фактично не проживає, що підтверджується довідкою про не проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 13.01.2020 за № 342 (а. с. 9)
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що реєстрація за адресою позивача відповідача, який фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинна сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном, а також позивач позбавлена можливості оформити субсидію по оплаті комунальних платежів та зареєструвати інших осіб.
Таким чином суд дійшов висновку, що зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов`язків.
Враховуючи те, що відповідач без поважних причин не проживає у квартирі за вище зазначеною адресою понад один рік, чим порушує право позивача на користування та розпорядження житловим приміщенням, суд вважав за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення лише протягом шести місяців, а згідно зі ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлової квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою.

Згідно ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України власник житла має право вимагати усунення будь яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судам у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому, позивач відповідно до вказаних норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України та у контексті передбачених у ст.ст. 71, 72 ЖК України підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобов`язаний у цій справі довести відсутність відповідача без поважних причин у житловому приміщенні за адресою мешкання безперервно протягом шести місяців до дня звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що факт відсутності відповідача не підтверджується письмовими доказами, які спростовуються довідкою про не проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 13.01.2020 за № 342.

Зазначена довідка видана КЖ РЕП м. Чугуєва за підписом голови вуличного комітету, а також сусідів, які мешкають у квартирах АДРЕСА_3 . Зазначені у ній відомості не були спростовані відповідачем у порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Посилання відповідача на неприязні стосунки з сестрою, що проживає у спірній квартирі, а також наявність психічного розладу здоров`я у позивача належними і допустимими доказами не підтверджені.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України апелянт не спростував належними, достовірними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами висновки суду першої інстанції стосовно тривалого, більше десяти років відсутності без поважних причин відповідача та не надав своїх доказів про наявність передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Посилання відповідача на перешкоджання доступу в спірну квартиру або чинення перешкод в проживанні є безпідставним, оскільки не відповідає нормам ст.ст, 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідачем не надано суду доказів, що він приймає участь в утриманні спірного житла.

Колегія суддів не вважає релевантним посилання в доводах скарги на рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, оскільки обставини цієї справи різняться від тих, що стали підставою для звернення заявника до згаданого міжнародного суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що кореспонденція суду направлялась відповідачеві на адресу: мікрорайон «Авіатор», 52, кв. 7, м. Чугуїв (а. с. 15, 26), яка була зазначена як адреса для листування у позовній заяві, та яку самостійно зазначив відповідач у апеляційній скарзі.

Поштові відправлення були повернуті на адресу суду першої інстанції без вручення із зазначенням причини повернення «адресат відсутній», що свідчить про те, що неповідомлення відповідача відбулось з незалежних від суду, який виконав свій процесуальний обов`язок, причин.

Доказів того, що відповідач не писав заяву від 11.06.2020 (а. с. 20) про розгляд справи без його участі та визнання позовних вимог до суду апеляційної інстанції не надано і тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Висновки суду першої інстанції належним чином вмотивовані, відповідають встановленим судом обставинам справи, які ґрунтуються на наявних у справі доказах, та наведеним нормам цивільного процесуального та матеріального права, і доводами скарги не спростовані.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 01 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 листопада 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.