Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 756/1967/16ц

провадження № 61-13009св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ),

третя особа - Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація в особі Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

На обґрунтування позову позивач зазначала, що з 15 червня 2002 року до 08 серпня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Будь-якої домовленості щодо добровільної матеріальної участі в забезпеченні дитини між позивачем та відповідачем досягнуто не було. Дитина постійно поживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. З часу, коли сторони почали проживати окремо, відповідач жодним чином не бере участі у вихованні дитини та не надав необхідної матеріальної допомоги на її утримання. Відповідач постійно працює та регулярно отримує дохід, а тому не тільки зобов`язаний, але й має можливість у повному обсязі надавати регулярну матеріальну допомогу на утримання сина. Інших дітей на утриманні, а також інших утриманців у відповідача немає, стягнень за виконавчими документами не проводиться. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Окрім того, зважаючи на те, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх безпосередніх батьківських обов`язків з виховання та утримання сина, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо сина.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 червня 2016 року ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав задоволено.

Ухвалою цього ж суду від 08 листопада 2016 року заочне рішення від 01 червня 2016 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду першої інстанції від 11 липня 2017 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні дитини, відповідно до якого ОСОБА_2 просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_6 , не перешкоджати батькові брати участь у вихованні сина відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2008 року.

Вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 відмовляється від матеріальної допомоги, яку намагається надавати ОСОБА_7 Озжон на утримання їхньої спільної дитини, створює перешкоди у спілкуванні батька із сином, імітує сварки, щоб малолітня дитини сприймала образ батька як неодмінно пов`язаний із негативними емоціями його матері. ОСОБА_2 неодноразово направляв кошти на ім`я ОСОБА_1 , щоб вона могла витратити їх на утримання дитини, але вона відмовлялась їх отримувати. ОСОБА_1 роками формувала у дитини негативний образ батька шляхом повної ізоляції дитини від спілкування з батьком. ОСОБА_2 прагне до спілкування з дитиною.

Ухвалою цього ж суду від 19 грудня 2017 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. У цій заяві ОСОБА_1 наголошує, що ОСОБА_9 намагається замінити належне виконання ним своїх батьківських обов`язків щодо свого сина ОСОБА_6 діяльністю своїх представників, які не тільки за будь-яких обставин не можуть і ніколи не зможуть замінити сину батька, але які, штучно створюючи конфліктні ситуації у їхньому житті, негативно впливають як на психологічний, так і на психічний стан неповнолітньої дитини, а також створюють негативні умови для нормального життя та становлення сина. ОСОБА_1 вказує на те, що починаючи з лютого 2009 року ОСОБА_2 не надає ні фізичної, ні моральної, ні духовної допомоги у становленні та розвитку свого сина, а також не надає не лише повноцінної, але і будь-якої матеріальної допомоги на його утримання. У зв`язку з чим просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з дня подання первісної позовної заяви до суду, тобто починаючи з 09 лютого 2016 року; позбавити ОСОБА_2 прав щодо сина ОСОБА_6 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року первісний позов задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/7 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 лютого 2016 року до 08 лютого 2017 року та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 08 лютого 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Іншу частину позовних вимог ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні дитини залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення аліментів та відмовляючи в частині вимог щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини згідно із статтею 166 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливою. Позивач належним чином не вмотивувала та не довела власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надала належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин.

Судом встановлено відсутність свідомого нехтування відповідачем ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, а також наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини виявляв намір спілкуватись з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує. З цих підстав суд відхилив висновки органу опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав. Оскільки переконливих доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини матеріали справи не містять, а тому суд вважав, що позбавлення батьківських прав відповідача на теперішній час є передчасним, позов у цій частині є недоведеним.

Визначаючи розмір аліментів, суд враховав, що дитина проживає разом із позивачем а відповідно до вимог статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги вже вирішені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2008 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 і визначено аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 лютого 2016 року до 08 лютого 2017 року та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 08 лютого 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 703,81 грн.

Ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та збільшуючи розмір аліментів з 1/7 до 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що після повернення ОСОБА_1 в Україну разом із сином ОСОБА_10 у 2005 році, останньому був лише один рік, надалі він бачив свого батька - ОСОБА_2 лише двічі в житті, ні усно, ні письмово, ні по телефону, ні будь-якими іншими засобами зв`язку він з батьком не спілкувався.

Суд зауважив, що тривалість протиправної поведінки відповідача свідчить про його свідоме нехтування батьківськими обов`язками, унаслідок чого у картині світу ОСОБА_11 місця для батька ( ОСОБА_2 ) немає, що підтверджується висновком за результатами психологічного обстеження ОСОБА_11 , складеного спеціалістом Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти Центру психологічної експертизи 10 грудня 2017 року. Указані обставини свідчать про те, що відповідач ухилявся від виконання батьківських обов`язків щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, наслідком чого є позбавлення його батьківських прав, що є санкцією за його протиправну винну поведінку, тобто юридичною відповідальністю.

Погоджуючись з висновком суду щодо правомірності вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина сторін, з визначенням розміру аліментів, колегія суддів не погодилась та вважала за доцільне збільшити їх розмір до 1/4 частини від усіх доходів відповідача, такий підхід, на думку суду, відповідатиме інтересам дитини та не порушуватиме права платника аліментів.

Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 суд зазначав, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні зустрічного позову з підстав того, що останній підлягає позбавленню батьківських прав щодо сина ОСОБА_6 , що виключає задоволення позову про усунення перешкод у вихованні дитини, оскільки особа, позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання, також втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційний суд проігнорував доводи відповідача про те, що він звертався з проханням розглянути питання щодо його участі у вихованні та матеріальному утриманні сина до Служби у справах дітей Оболонської РДА, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Президента України, оскільки позивач перешкоджала його спілкуванню із сином та відмовлялась отримувати кошти і подарунки для сина. Апеляційний суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, що не виконують своїх батьківських обов`язків.

У листопаді 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - в силі, у зв`язку з необґрунтованістю касаційної скарги.

Заявник зазначає, що апеляційний суд на відміну від суду першої інстанції, врахував думку сина сторін, якому на той час вже виповнилось 15 років і який у категоричній формі висловив своє небажання зустрічатись та спілкуватись зі своїм біологічним батьком. Апеляційний суд ретельно проаналізував та встановив усі фактичні обставини справи та надав їм належну оцінку, а тому підстав для його скасування немає.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення в частині вирішення вимог первісного позову про позбавлення батьківських права та зустрічного позову цим вимогам не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , батьком - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 15).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 08 серпня 2006 року, шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а. с. 11).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2008 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Оболонського району м. Києва, про позбавлення батьківських прав щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено. Також указаним рішенням встановлено порядок спілкування батька ОСОБА_2 з неповнолітнім сином - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та участі у його вихованні: - в суботу з 12 години до 18 години щотижня кожного місяця, за місцем проживання матері дитини ( АДРЕСА_1 ) з правом відвідання місць загального відпочинку громадян у м. Києві за відсутності матері ОСОБА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_12 , надавши можливість батьку спілкуватися із сином у визначені судом способи та брати участь у його вихованні (т. 1, а. с. 202-206).

Згідно з листом до Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 04 серпня 2016 року ОСОБА_2 звертався з проханням розглянути питання щодо його участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини, провести оцінку рівня безпеки дитини, особливо звернути увагу на психологічний та психічний стан його сина ОСОБА_6 . Звернення мотивоване тим, що ОСОБА_2 з 2006 року намагається зустрітися із сином, будь-які спроби пошуку компромісу з матір`ю не досягли позитивного результату (т. 1, а. с. 81-82).

ОСОБА_2 звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та просив забезпечити здійснення контролю за забезпеченням рівного права на виховання та матеріального утримання сина ОСОБА_6 , оскільки мати ОСОБА_1 перешкоджає спілкуванню із сином та відмовляється отримувати кошти, подарунки для сина. Позбавлення сина ОСОБА_6 спілкування з батьком є позбавленням сімейних зв`язків, тобто умисне позбавлення індивідуальності, що заборонено статтею 8 Конвенції про права дитини. Негативне сприйняття батька є результатом нехтування матір`ю цінністю сімейних зв`язків (т. 1, а. с. 102-103).

Відділ державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві 05 грудня 2014 року звертався до ОСОБА_1 із вимогою про проведення виконавчих дій з примусового виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_12 надати можливість спілкуватися із сином у визначені судом способи та брати участь у вихованні дитини (т. 1, а. с. 116).

Постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 26 січня 2015 року відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-1293, виданого 26 вересня 2014 року Оболонським районним судом м. Києва, про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_12 надавати можливість спілкуватися із сином у визначені судом способи та брати участь у його вихованні (т. 1, а. с 114).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано дії старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 26 січня 2015 року щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 січня 2015 року неправомірними та скасовано вказану постанову (т. 1, а. с. 145-146).

Висновком Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 квітня 2016 року № 104-2839 про доцільність позбавлення батьківських прав рекомендовано позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 50-51).

Висновком Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 19 грудня 2017 року № 104-10833 про доцільність позбавлення батьківських прав рекомендовано позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 232-236).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інш.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, вживав заходів, спрямованих на забезпечення його участі у спілкуванні з дитиною, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Суд апеляційної інстанції на вказані обставини не звернув уваги, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про позбавлення батьківських прав відповідача, не врахувавши при цьому бажання відповідача спілкуватись із сином.

Даючи оцінку та переоцінку доказам, у тому числі показанням свідків, довідкам навчальної та медичної установ, відповідно до яких відповідач тривалий час практично не спілкується із сином, та погоджуючись із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, апеляційний суд не звернув уваги, що відповідач проживає за межами України, на іншому континенті, що об`єктивно ускладнює можливість зустрічей батька із сином.

Суд апеляційної інстанції також констатував лише одиничні випадки намагання відповідача зустрітися із сином і що син у 2015 році відмовився від зустрічі з батьком.

Апеляційний суд зазначив, що бере до увагу думку сина сторін ОСОБА_6 , який ствердив, що не бажає спілкуватися з батьком, та просив позбавити відповідача батьківських прав.

Проте, хоча думка дитина у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав у спірному випадку має на меті забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Апеляційний суд також не звернув уваги, що між сторонами тривалий час існував спір з приводу участі відповідача у вихованні дитини, відповідач звертався з відповідним позовом, ініціював виконання рішення суду, заперечує проти позбавлення батьківських прав.

У цій справі суд першої інстанції, хоча і належним чином не мотивував цього, проте правильно не погодився з висновком органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки висновок не враховує характеру правовідносин між сторонами, місця проживання сторін, певних об`єктивних перешкод для відповідача у намаганні налагодити спілкування з дитиною, винятковості заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав.

За встановлених обставин справи, а саме наявності спору між сторонами з приводу способів спілкування з дитиною, прагнення відповідача брати участь у вихованні дитини, об`єктивних перешкод у зустрічах з дитиною з огляду на проживання відповідача на іншому континенті, підстави покладення на відповідача юридичної відповідальності у вигляді позбавлення батьківських прав відсутні.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

ОСОБА_2 подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року в цілому, хоча доводи скарги стосуються лише щодо незгоди з рішенням суду в частині вирішення вимог про позбавлення його батьківських прав. Касаційна скарга не містить доводів у частині вирішення вимог про стягнення аліментів чи незгоди з визначеним розміром аліментів.

Отже, підстави для скасування рішення апеляційного суду в частині визначення розміру аліментів відсутні.

Апеляційний суд, змінюючи підстави відмови в позові ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини виходив з того, що оскільки останній підлягає позбавленню батьківських прав щодо сина, то це унеможливлює задоволення його позову. Водночас апеляційний суд не звернув уваги, що рішення суду першої інстанції у вказаній частині ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалося, а відповідно не могло бути предметом апеляційного перегляду.

Отже, рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини підлягає скасуванню, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині вимог необхідно залишити в силі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про позбавлення батьківських прав, яке відповідає закону, таке рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у вказаній частині вимог. Рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині вимог рішення суду першої інстанції з наведених вище підстав. Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про стягнення аліментів підлягає залишенню без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення апеляційного суду у відповідній частині, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , відповідно до правил статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 102,40 грн - пропорційно до вимог задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) про позбавлення батьківських прав та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні дитинискасувати та залишити в силі в цій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) 1 102,40 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко