печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2020 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань Московенку В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом Військового прокурора Київського гарнізону Гладія Є. в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Північного Київського територіального управління до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач Військовий прокурор Київського гарнізону Гладій Є. звернувся до в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Північного Київського територіального управління та зазначив, що 25 листопада 2017 року відповідач ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем строкової військової служби перебуваючи на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 2017 року та керуючи, згідно дорожнього листа № 11576 від 25 листопада 2017 року, службовим автомобілем «ZAZ SENS», військовий номер НОМЕР_2 , рухаючись проїзною частиною вулиці Київської, неподалік будинку № 40 у с. Софіївська-Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області у напрямку Кільцевої дороги м. Києва, в порушення вимог п.п. «б» п. 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року , відповідно до якого «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», в порушення вимог пункту п. 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з яким «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год», рухаючись зі швидкістю 70 км/год, не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньої обстановкою, належним чином не відреагував на небезпеку у вигляді пішохода ОСОБА_2 , який перетинав проїжджу частину вулиці Київська зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, не вжив заходів екстреного гальмування, чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . В результаті чого, службовий військовий автомобіль марки «ZAZ SENS», військовий номер НОМЕР_2 , яким керував відповідач зазнав значних механічних пошкоджень, збитки якого склали 13 761, 91 грн. та вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року, який набрав законної сили 14 січня 2020 року у справі № 369/2287/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 Кримінального кодексу України, а тому позивач просить відшкодувати за рахунок заподіювача шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 13 761,91 грн.

Ухвалою суду від 23 липня 2019 року розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

Відзиву, заяв або клопотань з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представниками позивачів надано заяви про розгляд справи в їх відсутність в заочному порядку.

Відповідач будучи належним чином повідомленим в судове засідання не з`явився.

При розгляді справи по суті враховано приписи ч.ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України та не встановлено відповідних обмежень щодо неможливості її розгляду за даних обставин, а тому дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в порядку загального позовного провадження, суд, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд І вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Вказана правова позиція Суду, викладена в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 25 вересня 2018 року у справі № 822/238/15, від 21 січня 2019 року у справі № 909/516/18, від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18.

Так, у постанові від 21 січня 2019 року у справі № 909/516/18 Верховний Суд зазначив, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Крім того, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну гвардію України», Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначена для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки.

Безпосереднє керівництво Національною гвардією України здійснює Міністерство внутрішніх справ, яке відповідно до ст. 6 ЗУ «Про Національну гвардію України» та п. 1 Положення Про Міністерство внутрішніх справ затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфер і забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Як центральний орган виконавчої влади Міністерство внутрішніх справ України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Військово-політичне та адміністративне керівництво Національною гвардією України здійснює Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог Закону України «Про Національну гвардію України» організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління, з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України є юридичною особою, має свою печатку, утримується за рахунок коштів державного бюджету, веде відокремлене господарство, має самостійний кошторис доходів та кодів економічної класифікації видатків, а також відокремлені рахунки в банківських установах. Майно, матеріальне і грошове забезпечення в/ч НОМЕР_1 є державною власністю, яка входить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та закріплено за ним на праві оперативного управління.

На порушення вимог Інструкції «Про порядок представництва інтересів МВС в судових органах України», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1143 від 12 грудня 2012 року Міністерство внутрішніх справ України, в/ч 3066 заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави та відшкодування завданих державі збитків не вживали.

Так, позивач зазначив, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року, який набрав законної сили 14 січня 2020 року у справі № 369/2287/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 Кримінального кодексу України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Судом при розгляді справи № 369/2287/18 встановлено, що 25 листопада 2017 року відповідач будучи військовослужбовцем строкової військової служби перебуваючи на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 2017 року та керуючи, згідно дорожнього листа № 11576 від 25 листопада 2017 року (а.с. 23), службовим автомобілем «ZAZ SENS», військовий номер НОМЕР_2 , рухаючись проїзною частиною вулиці Київської, неподалік будинку № 40 у с. Софіївська-Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області у напрямку Кільцевої дороги м. Києва, в порушення вимог п.п. «б» п. 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року , відповідно до якого «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», в порушення вимог пункту п. 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з яким «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год», рухаючись зі швидкістю 70 км/год, не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньої обстановкою, належним чином не відреагував на небезпеку у вигляді пішохода ОСОБА_2 , який перетинав проїжджу частину вулиці Київська зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, не вжив заходів екстреного гальмування, чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 .

Як результат, службовий військовий автомобіль марки «ZAZ SENS», військовий номер НОМЕР_2 , яким керував відповідач зазнав значних механічних пошкоджень, збитки якого склали 13 761, 91 грн., що підтверджується висновком судового експерта відділу криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують лабораторії інженерних, економічних, товарознавчих досліджень та оціночної діяльності Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Квартального Ю.О., виконаним на виконання постанови слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління в Київській області від 23 січня 2018 року про призначення авто-товарознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000857.

Таким чином, злочин, вчинений відповідачем та відповідні наслідки (завдані державі збитки) знаходяться в чіткому причинно-наслідковому зв`язку.

Власником даного транспортного засобу є військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, що підтверджується довідкою про належність транспортного засобу та технічним талоном серії NTD 066187 від 16 лютого 2017 року (а.с. 21).

Згідно з ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до наказу № 935 від 22 грудня 2016 року керуючи вимогами МВС України №1402 від 21 листопада 2003 року додатком п. 1.7 «Про затвердження Настанови з автомобільної служби внутрішніх військ МВС України» введено в стрій автомобіль марки «ZAZ SENS» військовий номер НОМЕР_3 , рік випуску 2015.

Транспортний засіб зараховано в транспортну групу експлуатації, через що останній перебував на балансі та в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

У відповідності до витягу з Наказу № 787 від 21 серпня 2017 року військовослужбовці, які в термін з 10 липня 2017 року по 31 липня 2017 року пройшли підготовку водіїв та практичне стажування водіння на автомобілях. Успішно здавши заліки по будові автомобіля та Правилам дорожнього руху України, водінню автомобіля, допустити до самостійного керування машинами та закріпити автомобіль за підрозділами матеріально-технічного забезпечення солдата ОСОБА_1 за автомобілем марки «ZAZ SENS», військовий номер НОМЕР_2 (а.с. 22).

Відповідно до витягу з наказу № 787 від 21 серпня 2017 року та № 1069 від 06 вересня 2017 року за старшим солдатом ОСОБА_1 закріплено службовий автомобіль (а.с. 14, зворот), вбачається, що на момент здійснення дорожньо-транспортної пригоди відповідач, перебував на військовій строковій службі у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді водія 2 відділення автомобільного взводу БОП, а отже вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання службових обов`язків.

При цьому, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди державі в особі військової частини НОМЕР_1 завдано збитків на загальну суму 13 761,91 грн., що підтверджується висновком судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 12-2/75 від 30 січня 2018 року, де: Ср вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Свр = 2131,80+5045,39 +6584,72 = 13761,91 грн.

Відповідно до складеної калькуляції вартість відновлюваного ремонту Свр, складає: Свр = 13761, 91 грн. (а.с. 26-28).

Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді.

Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Відповідно до п. 13 розділу III Постанови Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

На підставі викладеного, розмір шкоди, завданої ОСОБА_1 державі до відшкодування складає 13 761,91 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Слід зазначити, що у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

В розвиток зазначеного, слід зауважити, що згідно окремої думки одного із суддів щодо Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, зазначається що людина, яка вчинила злочин, має отримати справедливе покарання, а особи, в тому числі фізичні, які постраждали від цього злочину, справедливе відшкодування.

За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В той же час, Європейський суд з прав людини у справі «Басюк проти України» (Ns 51151/10, § 57, ЄСПЛ 05 листопада 2015 року) зазначає, що ефективна судова система відповідно до ст. 2 Конвенції може, а за певних обставин повинна, включати застосування кримінального законодавства (див., наприклад, згадане рішення у справі «Райлян проти Молдови» (Railean v. Moldova), п. 27, та рішення у справі «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine), заява Ns 17185/02, п. 62. від 02 вересня 2010 року). Проте якщо нещасний випадок стався суто внаслідок недбалості за відсутності обтяжуючих обставин, Суд буде задоволений, якщо правова система забезпечить відшкодування потерпілим у порядку цивільного судочинства, що дасть змогу встановити відповідальність сторін провадження та отримати будь-яке відповідне цивільно-правове відшкодування, наприклад зобов`язання відшкодувати шкоду (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Фурдік проти Словаччини» (Furdik v. Slovakia), заява Ns 42994/05, від 02 грудня 2008 року, згадані рішення у справах «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine), п, 66, «Крівова проти України» (Krivova v. Ukraine), п. 50; рішення у справі «Цєхоньська проти Польщі» (Ciechonska v. Poland), заява Ns 19776/04, п. 77, від 14 червня 2011 року, та згадане рішення у справі «Анна Тодорова проти Болгарії» (AnnaTodorova v. Bulgaria), іш. 79-80).

Враховуючи зазначене, п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

За положеннями ст. 1192 ЦК України суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що з вищевикладених підстав позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави з огляду на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 1311 Конституції України, ст.ст. 11, 386, 1166, 1187, 1192 ЦК України, ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Позов - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , р/р НОМЕР_6 , МФО 820172, ДКСУ в місті Києві) суму у відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 13 761,91 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір в сумі 2007,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. А. Писанець